802 VI. REND. LÉPKEDŐK. 



múlásunkat. A berek száz és száz pontján egyszerre « felugrottak » a 

 tanya lakói, ijedt összevisszaságban, hosszú lábaikkal kalimpálva, keresve 

 az egyensúlyt és menekülve a közelgő veszély elől. Az alakok és szinek 

 tarkábbnál tarkább, különös vegyülete ! Szürke, vörösesbarna, sárga, fehér 

 kisebb-nagyobb furcsa szárnyasok zsongnak, kevejegnek, gomolyognak a 

 kék égen és az aranyos napsugárban, rikácsolnak, korrognak, vakkan- 

 tanak, vakognak. Mintha csak az ősmocsár rossz szellemei szabadultak 

 volna boszorkánytánczra ! Sűrű csapatokban a magasban feketét mutató 

 batlák járnak, sietve távoznak az ügyesreptű kis kárókatonák, libegve- 

 lebegve, mint a szél hajtotta könnyű fehér fátyol, eveznek föl a láp leg- 

 remekebb szárnyasai a kis és nagy kócsagok, ide-oda tévelyegnek a fel- 

 tűnő csörű, nyújtott nyakú kanalas gémek, feldobott sárga kendőkként 

 bolyognak az üstökös gémek és nagy számban a «govak» szavú bakcsók, 

 melyek közül a szürke és vörös gémek termetes nagyságukkal mindenkor 

 kiválnak. A megriadt madársággal tele levegő szinte «forr» s csak jó 

 idő múlva kezd megnyugodni, midőn ugyanis a felzavart szárnyasok 

 lassacskán újra alább ereszkednek s egyenként, kisebb társaságokban 

 kezdenek visszatérni fészkeikhez. 



Nehezen küzködünk odáig. Törjük a nádat, ágakat, kezünket arczunk 

 elé tartva hárítjuk el magunktól a szemeinkre csapódó szálakat, meg- 

 erőltetéssel rángatjuk ki lábainkat a hinarak, vizinövények kuszáltságából, 

 mely lépten-nyomon belénk tekerődzik, mintha hurokvetéssel akarná meg- 

 hiúsítani szándékunkat. Öltönyünk rongyolódik, foszlányok csüngnek 

 rólunk, a sás kard élű levelei meg-meghasogatják, összevérzik meztelen 

 testrészeinket, lábikránkban szúró fájdalmat érezünk s dolgunk van oda 

 kapkodni s lerázni a vérünkre szomjazó sikos pióczák legtorkosabbjait. 

 De hát előre ! még csak néhány lépés és czélnál vagyunk. Újra felriad a 

 sokféle madár, még jobban megrémülve, még nagyobb zajt és lármát 

 csapva, mint az előtt lövésünkre. A rekettyék ágait a sok madárszenny 

 megfehérítette, a levelek fakók, mintha csak híg mészszel öntözgették 

 volna le az egész berket; a fák részben elhaltak vagy sorvadoznak; 

 az iszapos holt víz barnaságát is megtarkítja a madárszenny, mely azon- 

 kívül telve van törött tojásdarabokkal, záptojásokkal, rothadó halmarad- 

 ványokkal, pelyhes és tollas fiatal gémdögökkel. A kotuszag összekeverö- 

 dik e rengeteg mocsok, piszok bűzével s megfacsarja az ember orrát. 

 Tavaszi friss zöldben pompázó erdők üde levegője, kristálytiszta hűs 

 hegyi forrás, mily messze estek ti ezektől a bokroktól, fáktól, ez utálatos 

 víztől, enyészettel és miazmákkal mételyezett légtől! 



Az ágak roskadoznak a szinte egymás hátán épült sok fészektől. 



