XIX. CSALÁD. GÉMFÉLÉK. 303 



Némely bokron húsznál több van, minden helyet kihasználtak a gémek 

 s nem jutna többnek alkalmas ág. A vastagabb ágakon, a törzshöz 

 közel, a szürke gém tanyáit látjuk, a kócsagok a nád letiprott, gulya- 

 szerűen összeálló csomóira építették otthonukat, a bakcsók, üstökös gémek, 

 kis kócsagok az oldalágakra rakták átlátszó, silány alkotmányaikat, a 

 kanalas gémek legalul a puszta zsombékokra, a torzsra, a lápok hátára. 

 Az ágakon, fészkekben tojásaikat, fiókáikat féltő anyamadarak mászkálnak, 

 kapaszkodnak, furcsábbnál furcsább helyzetekben méregetve minket, eg>'- 

 részt bőrüket, másrészt fészkeiket féltve, reánk meresztik hamis tekinte- 

 tüket, majd ide-oda suhannak az ágak közt, s elkeverednek a fölöttünk 

 felhőként kavargó félénkebb társaság közé. A fiókák folytonos kiabálása, 

 éhségöket nyilvánító rekedt párbeszéde, az öregek felelgetése, a magasból 

 alá hulló szemét, a színek, hangok g>^ors váltakozása és összhangtalan- 

 sága szüntelen foglalkoztat. Ide idegek kellenek s kipróbált fül, finnyás- 

 ságot nem ismerő orr. Es mégis tíirka-barkaságában, bűzös rútságában 

 is mily érdekes mindez! A szerelem, a családi élet meleg otthona, az 

 ahhoz kapcsolódó, az ott feltámadó érzések összességével, melyek igazab- 

 bak és hívebbek, mint talán sok fényes, aranyos, márványos, drágaságok- 

 kal cziczomázott kényes tisztaságú emberi hajlékban! 



Elfelejtjük, el kell felejteni a környezet undokságát, mert átragyog 

 azon a szülői szeretet és békés egyetértés hamisítatlan fénye érintetlen 

 ősi mivoltában, az az odaadó gond, ragaszkodás, féltés, mely sehol sem 

 tanulságosabb, mint éppen ezeken a madártanyákon. hig>^ség, egymásra 

 törés, áskálódás, fondorkodás nem honol ez ország ezernyi lakóinak keb- 

 lében, mindegyik alkalmazkodik a másikhoz s megy a maga útján, a nél- 

 kül, hogy társainak boldogulását keresztezné. Apró cseprő nézeteltérések, 

 melyek pár csőrcsipéssel csakhamar ismét elintéződnek, nem is jönnek 

 számba s nem zavarják a kölcsönös megalkuvás, megférés összhangját. 

 Naphosszat folyik a sürgés-forgás, jövés-menés. A gémfiak példátlan nagy- 

 ehetők és gyors emésztésüek, mely tulajdonságukkal csak szülőik csüg- 

 gedhetetlen gondviselése vetekedik. Hordják az ételt szüntelenül, annyira 

 busásan, hogy mindig marad hulladék, fölösleg, a mit a serdülő ivadék 

 sem bír torkába fogadni. Ez pedig gémnél nagy szó ! Az öregek a fészek- 

 ben sarkukra támaszkodó komikus, kóczos pelyheseknek csőrébe tolják 

 a maguk csőrét, vagy a fészek szélén álldogáló kitollasodottak elé ökren- 

 dik a táplálékot: ezek mohón kapnak utána, örömük rikácsoló hangjai 

 kíséretében. 



Míg a fészkek közt járunk, nézdelünk, a nagyobb fajok — kivált a 

 kócsagok, kanalas gémek — nem igen szállnak vissza tanyájukhoz; ez 



