XIX. CSALÁD. GÉMFÉLÉK. 305 



s így a toUkereskedésekben folyton értékes árúczikkek. E mellett a 

 vízen járó népség a fiatal gémeket is szedi, mert «finom paprikást* 

 készíthet belőlük, vagy mellöket pecsenyének sütheti, zsírjukat meg orvos- 

 ságul tartogathatja, lévén az a « száraz fájásnak » állítólag kipróbált szere. 

 Nem csoda, ha mindezekért a hazánkban amúg>^ is jellemző és a sok 

 vízszabályozás daczára még mindig gyakori — azelőtt meg éppen rend- 

 kívül számos — gémek alakja, természete általánosan ismert és népünk 

 lelkét, felfogását is foglalkoztatja. Csak így írhatta Petőfi oly híven, mint- 

 egy rajzolva, a Kis-Kúnság jellemzésében: 



• Szélén a sötétzöld 



Káka közt egy-egy géni nyakát nyújtogatja. 



Közbe hosszú oiTÚt üti víz alá a 



Gólyafiak anyja, 



Nagyot nyel és aztán 



Fölemeli fejét s körülnéz kényesen.* 



Hosszú nyaka, soványsága, gyors emésztése, czingár vékony lábai 

 azok a sajátságok, melyeket — mint valóban legfeltűnőbbeket — legin- 

 kább megjegyzett róla a magyarság. Már a tizenötödik századvégi nóta 



mondja gúnyosan: 



€ Isten hozzád gyáva német 

 Úgy nézlek, mint tarka gémet » 



s a kuruczvilágban is megmaradt az a felfogás, akkor is « gémlábú 

 német » volt a betolakodó szomszéd díszes jelzője. A « gémes kút» neve 

 szintén a gém alak révén keletkezett. A « német betegségben » szenvedőre 

 is reá mondjuk madarunk egyik népies jelzőjú nevét : s ha a közmon- 

 dásban halljuk « Százhúsz gémnek hatvan keszeg* hát tudjuk, hogy nagy- 

 ehető emberről vagy nagy dologról van szó, a kinek vag>^ a minek kevés 

 jutott. 



A szürke gém legfőbb eledele a hal különösen azok a fajok, melyek 

 nem a víz fenekén, iszapban élnek, — mert ezeket nem igen tudja meg- 

 fogni — hanem a melyek a víz szintájához közel szeretnek úszkálni. 

 Mellesleg azonban, ott a hol hal szűkében van, vagy kedvező alkalma 

 nyílik, békát, egeret, apró madarat, ebihalat, csigát, nagyobb rovarokat 

 is elemészt. Roppant falánk és torkos, azért igen sok halat elpusztít s 

 a hol fészkel, a halgazdaságnak igazán egyik legnagyobb ellensége. Dög- 

 lött halat csak szükségből eszik, az elevenjéből sem a megtermett pél- 

 dányok után szigonyoz, hanem csupán csak akkorákat fog, melyeket elbír 

 nyelni, mivel prédájának felaprításához nem ért. Nagy ehetőségére és 

 ármányos lelkére világot vet következő tapasztalásom. Egy fészekből sze- 



39 



Chernél: Magyaromág madarcü, II. 



