XIX. CSALÁD. GÉMFÉLÉK. 309 



hosszúak, néha fél méternyiek; csőrük fekete, csak a száj zúg és a szem 

 előtt levő csupasz bőr sárga vagy sárgászöld; lábaik barnásfeketék, a 

 felső szár világosabb; szemök sárga. A tojó válltollai rövidebbek, külön- 

 ben olyan mint a hím. A fiatalok csőre sárgás, lábaik világosabbak, 

 szürkészöldesek; válltollaik nem foszlottak s nem meghosszabbodottak. 

 Télen az öregek csőre is sárgás. 



Mértéke; H. 95—108; Sz. 41—43; F. 15—16-5; L. 18—19-4; 

 Cs. li2-5— 14 cm. 



Európa déli és különösen délkeleti részeiben honos s átterjed Közép- 

 Ázsiáig. Japánban és a khinai birodalom, északi részében, más faj, a tÍ7no- 

 riensis helyettesíti. Magyarországon hajdanta, midőn a lápok, mocsarak 

 és ősi fékezetlenségökben hömpölygő nag>^obb folyamaink még nem szúr- 

 ták annyira a mérnök szemét, közönséges, sőt helyenként igen számos 

 volt. Rendesen fészkelt — még pedig telepesen egyéb fajtársaival — a 

 Fertőnél, a Hanyságban, az Ecsedi lápon, a Tisza, Duna s más folyamaink 

 mellékén elterülő nagy mocsarakban, erekben, rétekben, a Balaton ber- 

 keiben, szóval minden jóravaló embertelen, kiterjedt « ősmocsárban •> . Ma- 

 napság sajnos, igen megritkult! Elvétve fészkel a régi helyeken néhány 

 pár s igazán telepesen csupán a Balatonnál, főleg a Kis-Balatonon és a 

 tótszentpáli « Nagy-Berekben ». Ha innen is elfogy, akkor jóformán búcsút 

 vehetünk a lápok legelőkelőbb, legnemesebb, gyönyörűséges királyi mada- 

 rától. Mert a kócsag csakugyan az ingoványok és mocsarak legszebb, 

 magatartásái-a legbüszkébb szárnyasa. Fejedelem a többi sok között. 

 Valami remek látvány az, mikor a virító zöld réten álldogálnak e ragyogó 

 fehér karcsú alakok! Egyszerű ruhájuk, mint a frissen esett hó, szűzi tisz- 

 taságban vakít a napfényben, hátukról díszes *kolcsagjuk>) mint valami 

 könnyű fátyol omlik alá: akár csak egy csapat menyasszonyra tekinte- 

 nénk, kik nászöltönyükben pompáznak, kebelükben az élet legünnepé- 

 lyesebb érzelmével, mikor a földi legközelebb áll az égihez, mikor leg- 

 fényesebb a szemek ragyogása s legigazabb a némaság beszédje. De 

 repülve is szép a kócsag. Mint a szélhajtotta fehér selyemfátyol, úgy 

 evez ő a zöld nádtenger fölött, néha-néha erős krdli, rák szavát hallatva, 

 s ha szürke, felhős a háttér: egész fehérségével felragyog; a színtelen 

 égbe pedig: beolvad, eltűnik. Az igen messze repülőt pedig könnyen 

 fehér pillangónak tarthatjuk. Bizonyos, hogy ez az alakoskodásnak szin- 

 tén egyik neme, mely sokban megvédi őt ellenségeitől. De hogyan ala- 

 koskodik ez a fehér tollazat a földön, a zöld vízinövényzet közti kérd- 

 hetné valaki. Hiszen roppant messzire elfehérlik, s a sötét környezetből 

 kiválva, már a távolból is észrevehető l Ezt a kérdést magamban is gyak- 



