310 VI. REND. LÉPKEDŐK. 



ran felvetettem s addig, míg a tapasztalás meg nem győzött, nem tudtam 

 hinni a megszállt kócsag alakoskodásában. Erre azonban az Al-Duna ár- 

 terein megtanított a megfigyelés. Itt ugyanis, azokon a területeken, hol 

 a kócsagok leginkább megszállni szeretnek, a félméternyi alacsony kakás, 

 sisakos, pocsogó morotvákban, mocsárszéleken, igen gyakori a vadtorma 

 (Gochlearia armoracia), mely fehér virágaival kimagaslik onnét. Bizonyos 

 távolból a szélvízre ereszkedett kócsagot a virágzó vadtormától nem lehet 

 megkülönböztetni ! 



Fákra is felszáll, de leginkább mégis a poshadó, híg iszapú sekélye- 

 sekre jár s mint a többi gémek, úgy keresi élelmét. Különösen a félre 

 eső, legmagányosabb mocsár részleteket szereti, hol zavartalanul élheti 

 világát, mert félénk, szemes, vadmadár ö, melyet nem egykönnyen lehet 

 belopni. Mintha csak díszes tollait féltené, kerüli az embert, — jobban 

 mint a többi gémfajok — a ki éppen ezekért leselkedik utána. Hisz a 

 «kócsagtoll») keresett, értékes tárgy s a magyardísz kalpagjának forgójában, 

 egyike a legkiválóbb tollékítményeknek. Magyarságunk szemében maga a 

 madár is az előkelőség, büszkeség, nemesség tollas képviselője, azért 

 haj szerű, gyönyörű válltollai sem illettek a nép viseletéhez, hanem inkább 

 a nehéz, ragyogó díszruhákhoz. Hajdanta kizárólag fejedelmi forgókon 

 kiváltságoskodott, de később főuraink és végre a nemesség is használta. 

 1264-ből tudjuk, hogy Béla berezegnek brandenburgi Kunegundával tör- 

 tént esküvőjén a magyar főurak süvegein magasló kócsagtollak különös 

 figyelmet keltettek. Horváth Endre «Árpádiásában)), a fejedelmi Árpád 

 süvegén « hószínű kócsag »> lobog; Vörösmarty a hármas bérez uráról 



mondja: 



« ki lobogtat kolcsagot, ékes 



Nyuszt kalpagja fölött ragyogó nagy gyöngybe szegezve.* 



Petőfi, Hajnalnak, «az ékes leventének*, kócsagot tűz kalpagjára; 

 Gyöngyösi István pedig «Mnrányi Venusában» feljegyzi, hogy a lovakat 

 is feldíszítették vele : 



«Szép medályos kócsag a lova fejében 

 Magának is olyan fénylik süvegében. » 



II. Rákóczy Ferencz ünnepélyes alkalmakkor — mint Thaly Kálmán 

 Írja — szintén ezt hordta fövegén, még pedig feketített kócsagot. 



Miután a köznemesség is sűrűen élt vele, sőt a hadseregben is alkal- 

 mazták, természetesen folyton megtartá az értékét. A lőfegyverek tökélet- 

 lensége korában nehezebben volt szerezhető s akkortájt kiválóan sóly- 

 mokkal vadászták, később meg, mikor puskával üldözhették, maga a 



