XIX. CSALÁD. GÉMFÉLÉK. 311 



kócsag fogyott, s okulva, vadabb lett. A pákász és rétjáró azonban kileste 

 madarunk szokásait, együtt élt vele, tudta, hogyan kerítse meg, s szerezzen 

 így magának « kócsagtollak « révén tisztességes mellékjövedelmet. Az elej- 

 tett kócsagok dísztollait tőben összekötötte, átfúrt vastag nádszárba 

 rázta s ez egyszerű tokban óvta meg a töréstől addig, míg a portéka 

 vásárra került. Régente egy-egy kötegért 100, sőt rendkívül szép, hosszú 

 tollakért 1000 forintot is fizettek. Egy 1621-ben kelt becslés Pálffy István- 

 nak egy bokor kócsagtollat 1000 frtban állapította meg. Ezért a múlt 

 időkben a régi családi értéktárgyak közt sokat szerepel a « kócsag », 

 «kolcsag», «kolcsok» vagy «kótyag» — mindig egész toUbokrétát értve — 

 s mint ilyent hozományban, hagyatékban is felsorolva találjuk. A nép 

 általánosan, de még vidék szerint sem igen viselte. Ritkán jutott hozzá, 

 meg drága is volt. Ezért a népdal nem is igen emlékezik róla. Rács- 

 megyében azonban a sokácz asszonyok díszítették vele fejkötőjüket, az 

 urinők divatjába meg természetesen szintén beférkőzött s állandóan meg- 

 maradt. 



Daczára, hogy a népviseletben kivételesen akadhatunk a kócsag- 

 tollra, maga a kócsag mindig tisztelt, megkülönböztetett madár volt az 

 igazi magyar ember felfogásában. Az immár kiveszett « pákász •> ajkán 

 meglelhettük e tisztelet nyomait, mert nem ritkán harmadik személyben 

 beszélt róla, s nem nevén nevezte, mint a többi madarakat. Kitüntette, 

 mint a láp előkelőségét. «Ö fehér, mint a hó», « Öt a sas se meri bán- 

 tani*, «Ö a legszebb madár a réten » szólásokban jellemző erő rejhk, 

 mely visszamutat erre a kócsag tiszteletére. Költőink többször meg- 

 emlékeznek róla, hol a « nemes », hol a * büszke » jelzőt függesztve neve 



elé. így Tompa: 



•Vándorlápokra a nemes kócsag meg ül, 



Majd mint fehér fátyol gyorsan messze lebben » 



vagy Tóth Kálmán: 



«Mert te nem vagy büszke kócsag 

 Kis gerlicze vagy te oh csak.» 



Ugyan ő felhasználja azt a hiedelmet is, melyet sok helyen tart a nép 

 a meglövött kócsagról: 



«Siró hattyú voltam szenvedésim taván; 

 Hanem majd ezután büszke kócsag leszek, 

 Legdrágább tollait kitépi e madár 

 Ha gyilkos óntól összet'é^eztetetL^ 



Ilyen értelemben a néphitnek nincs ugyan való alapja, de van annyi- 

 ban, a mennyiben az madarunk kényes tisztaságára vonatkozik; meil a 



