322 VII. CSALÁD. TURBÉKOLOK. 



« Akkor szép az erdő mikor zöld 

 Mikor a vadgalamb benne költ ; 

 A vadgalamb olyan mint a lány 

 Fáj a szive a legény után». 



Szerelme nemsokára ünnepet ül : a kinézett alkalmas faoduban elkészült 

 a fészek, igaz hogy nem sok művészettel, mert hiszen pár száraz galy, 

 gyökerecske, fonnyadt levél és fűszál összerakásához nem sok remeklés 

 kell. No de megmelegíti azt is az ülő galamb s elfelejteti velünk az 

 építésben való járatlanságukat az a szép összhang, mely köztük a jövő 

 nemzedék sorsáért kifejlett. A tojó lerakja két fehér tojását, kotolja s oly 

 kitartóan üli, hogy gondjából közeli lárma, lövés sem zavarja ki. 



Tojásmérték: H. 38—42; Sz. 27—32 mm. 



Felmászhatunk a fára, nem mozdul a fészekről, s csak mikor már 

 bele akarunk nyúlni az odúba, robbanik ki. Költés alatt a hím a közel- 

 ben búg, és folyton búg; talán a jövőről mesél édes élete párjának? 

 vagy legalább is jelzi, hogy nem messze van a fészektől s őrködik 

 fölötte. Délelőtt is, délután is egy-egy órára felváltogatják egymást a köl- 

 tésben. 17 — 18 nap múlva kikelnek az apróságok: vakon tehetetlenül. Az 

 öregek sok fáradsággal, önfeláldozással nevelik föl őket, hogy azután 

 a második, sőt egyes párok talán harmadik költéshez fogjanak. 



Augusztus felé a fészekaljak, öregekkel vegyesen, csapatokba verőd- 

 nek s a mezőket, réteket látogatják, különösen a repczeföldeket s a 

 vetést, mert táplálékuk első sorban gabonából, véleményből, magvakból 

 áll. A termesztett növények magvai mellett a vadbükkönyt és dudva 

 magvakat is szeretik s nyáron át az áfonyát is meg-megkóstolják. Nem 

 vetik meg a fenyőmagvakat, bükkmagot, makkot sem, habár valami nagyon 

 nem is ragaszkodnak ezekhez. Jó étvágyú s azért meglehetős sokat eszik ; 

 sokszor tele szedi begyét, mely pedig akkora, hogy néhány száz mag 

 elfér benne. Ott, hol sok a vadgalamb, a vetésre járó csapatok határo- 

 zottan tehetnek bizonyos kárt; azonban tekintve dudva pusztításukat, 

 nemkülönben ízes pecsenyéjöket is — tehát úgy gazdaságilag, mint vadá- 

 szatilag hasznos tulajdonságaikat — nem egészen helyes vadásztörvényünk 

 ama rendelkezése, mely minden időben megengedi lövésüket. Az odvas 

 fák gyérültével úgyis a kevésbbé kultivált vidékekre szorulnak, fogynak. 



Szeptemberben a csatangoló seregek még javában nálunk élősköd- 

 nek, októberben azonban már költözködnek s novemberben legnagyobb 

 részök eltávozott Dél-Európába. Afrikába nem igen mennek át. 



