328 VII. REND. TURBÉKOLOK. 



« Szerettelek rózsám nagyon, 

 Szóval azt ki sem mondhatom ; 

 Szerettelek lánggal égve 

 Gerlemadár szereiméve'. » 



S mily finom megfigyelésről tanúskodnak a következők: 



«Jaj az én életem, e világon immár 



Bujdosom egyedül mint görlieze madár, 



Mely kesergi páiját, zöld ágra nem is szálh (Székely népdal.) 



ugyanily értelmű annak az ismeretes népdalnak kezdete : 

 ii Száraz áyoii bús gerliczc turbékol* 



vagyis bennök van a gerlicze jellemző tulajdonsága, hogy jobban szeret 

 száraz, mint leveles ágra szállni s ott turbékolni. ToMPÁnál is megvan 

 ennek a biológiai sajátságnak ismerete: 



«Kis kertemben kiszáradt az eperfa, 

 Este, reggel egy bús madár ül rajta; 

 Csak azt búgja az a gerlicze madár, 

 Hogy a legény szőke, barna csapodár* 



sőt nála a megfigyelés már csak azért is éles, mert azt is megmondja, 

 mikor szokott az elhalt ágon turbékolni ! hisz csakugyan a reggeli és 

 esti órákban legodaadóbban hallatja szavát. 



Hogy azonban íiern mindig száraz ágon szól madarunk, arra is van 

 népdalainkban s költészetünkben példa; így VőRÖSMARTYuál : 



«Zöld ágon kis gili 

 Zokogva búg» 

 vagy e népdalban: 



«A kertemben nőtt egy rozmaringfa 

 Rászállott a gerlicze madárka »> 



Berzsenyi is «A közelítő tél»> czímű költeményében erre példáz: 



(•Nincs már simphonia s zöld lugasok között. 

 Nem búg gerlicze ...» 



A jó báró Orczy Lőrincz még a múlt század végével megénekelte, 

 mit mond madarunk szomorú bugásával; s nem felejtette el a jellemző 

 száraz ágat sem, a honnan legtöbbször mondja: 



« Mikor én a száraz gallyon 

 Éneklek keservesen, 

 Ti(7'jt, türjt mondok, hallja társam. 

 Oda repül csendesen.* 



