XX. CSALÁD. GALAMBFÉLÉK. 329 



S a magyarság biológiai érzéke még tovább is nyilatkozik, mikor a 

 székelység balladáiban e sorokat találjuk: 



«Bús gölicze vesztett társát sirassa, 

 Bánátjába gyenge tollát hullassa^ 



csak azt az igazságot látjuk, mely a galambfélék gyenge, könnyen kihul- 

 ladozó tollazatát jellemzi. De tisztában van a gerlicze fészkelési módjával 

 is, a mit e népdal világosan elárul: 



Lám megmondtam bús gilicze 



Ne rakj fészket az útszélre : 



Mert az úton sokan járnak 



Téged hamar feltalálnak** 



A féltés is megszólal e sorokból, mert az igazi szerelem boldogsága 

 nem való arra, hogy szabadon kitárjuk, s hogy a világ hozzáférhessen, 

 megbolygathassa zavartalanságát. Hisz csak igen is gyakran igaza van a 



rábaközi népdalnak: 



Én vagyok az a gerlicze, 

 Ki a páiját elvesztette ; 

 Egy vadgalamb elkergette 

 Szerelmünket irigyelte* 



A nép érzelmét jól fejezte ki Gzuczor, mikor a mindig «6i'(s» és 

 «árva» gerlicze « nyögésében »» is vigaszt talál: 



• Langy szellő, giliczék nyögdelési 

 Ti lesztek kinaim feledési* 



a mit a betyárdalban is ugyanígy megtalálunk: 



« Gerliczéknek nyögését 

 Hallgatom, kik vidámítják 

 Szivemet is megújítják, 

 Bolond a ki restelli. 

 Hallgatni nem kedveli » 



A magyar szerető jól hasonlítja magát a gerliczéhez s szívbeli meleg 

 érzelmeit e madár hasonló érzelmeihez : 



«Te leszel gerliczém 

 És én a te párod, 

 Tudom nyögésemet 

 Szivedbe bezárod*) (Népdal.) 



vagy : 



«Ha én bús gerlicze volnék, 

 Rózsám ablakára szállnék, 

 Mindig csak azt dalolgatnám : 

 Szeretsz-e még édes rózsám » (Népdal.) 



Chettiel : Magyarország madarai. II. 



42 



