XXII. CSALÁD. FOGOLYFÉLÉK. 339 



méltók, mert néhány jellemző fajtát bélyegeznek. Altum tüzetesebben 

 foglalkozott e kérdéssel s a következőket ismertette: 



1. Kelet- Frieslandi, kis termetű sötétebb színű, főleg a mellpatkó 

 majdnem feketebarna. 



2. Moszkvai nagy termetű, farktollai barnák, hegyük feketés, az 

 alsó test oldalain sötétbarna harántsávok; a tyúk feltűnő szürke. 



3. Kelet- Poroszországi, meglehetős nagy s élénkszínű, különösen a 

 mellpatkó fehér szegesei szélesek. 



4. Dél-Svédhoni kicsiny, mellpatkója jelentéktelen és feketésbarna. 

 Ezeken kívül az irodalomból tudjuk, hogy Francziaország némely 



mocsaras vidékein, úgy általában a magas hegyeken élő foglyok termete 

 rendesen kisebb. Behatóbb vizsgálatok fogják majd eldönteni, hogy 

 nem-e ezekre illik a már Buffon említette s mások figyelmét is felkel- 

 tette Perdix perdix damascena Briss. vagy helyesebben ynontana Gm. 

 és minor Brhm. fajtanév. 



Még lényegesebben eltérők a rendes foglyoktól s talán más fajok- 

 nak is vehetők a keletszibériai fogoly (Perdix daurica Páll. — P. bar- 

 bata Verreaux.), melynek álla alatt a tollak szakálszerűen meghosszab- 

 bodottak, mellpatkója feketés, melle rozsdássárga; úgy a tibeti fogoly 

 (Perdix hodgsonise Hodgs.), melynél a begy és mell alapszíne barnás- 

 fehér, feketén harántsávos, mellpatkója nagy, fekete, hasoldalai agyag- 

 színűek, barnásvörösen sávosak. 



A tapasztalatok azt bizonyítják, hogy a kisebb termetű foglyok 

 fürgébbek, vadabbak, nagyobb falkákba verődve kóborlóbb természetűek. 

 Igen természetes, mert úgy az északi tájakon, mint néhol a magas 

 hegyeken költőket a zordonabb idő beköszöntése, a viszonyok (élelem- 

 szűke stb.) kényszerűsége, élelmet bővebben kináló, alkalmasabb vidé- 

 kekre szorítja; összeállnak hát s délibb övekbe, vagy a hegyekből a 

 síkságokba húzódnak. Hasonló helyi okok időszakonként a síkság fog- 

 lyait is kényszeríthetik ilyféle mozgalomra. 



Az előbb említett fajták azonban alig tévesztendők össze a mi 

 vadászaink körében annyira emlegetett « sárgalábú vándorfoglyokkaU, 

 mert utóbbiak rendszerint közönséges fiatalok, melyek nagy csapatai több, 

 vezetők nélkül maradt (ha t. i. az öregeket ellőtték), fészekalj egyesüléséből 

 kerülnek ki. Ilyen megárvult fiatal foglyok a nagy társaságban több biz- 

 tonságot, védelmet keresnek s azért szállósabbak, vadabbak is. De késő 

 őszszel nemcsak a szüleiktől megfosztott fiatalok, hanem a megtizedelt, 

 lefogyott csapatok is összetársulnak. Ezért van azután sok olyan vadász 

 is, a ki nem v^ sárga lábú», hanem ellenkezőleg csakis «barnás lábih>, 



43* 



