XXVI. CSALÁD. SÓLYOMFÉLÉK. 399 



összekapja magát s nagy erővel, zuhanva csap le s részben a víz alá is 

 merül, úgy markolja ki áldozatát. Láttam rárót, mely majd csaknem akkora 

 pontyot vitt, mint testhossza. Azért nincs mit csudálkoznunk — mint 

 több példa bizonyítja — hogy erős pontyok magukkal húzták a rárót a 

 víz alá, mely néín szabadíthatván ki karmait a hal testéből, el is pusz- 

 tult. Zsákmányát többnyire valami csonka fatörzsre viszi s ott falja föl. 

 Merőben halakból élvén, vadászatilag és gazdászatilag nincs jelentősége. 

 A haltenyésztésre azonban nagy csapás s azért halastavak körül fészkét 

 tűrni nem lehet s felhalazott csapóvassal kell ellene védekeznünk. Ott, a 

 hol okszerű halgazdaság nincsen s olyan ősi területeken, mint pl. al-dunai 

 vidékeink — különben is nem nagyon számos voltánál fogva — valami 

 túlságos sok kárt nem tehet s inkább a többi halpusztítóval egyetemleg 

 l)irálandó el. Kímélni azonban természetesen itt sem tanácsos. 



Hajdanta a ráró ismeretesebb volt, mint manapság; igaz, hogy a 

 gőzhajók nem jártak még akkor folyamainkon s féktelenségüket sem szo- 

 rította sánczba a szabályozás, a mik halbőségünknek is vesztét okozták. 

 A ráró szárny- és sugár evezőtolla szerepelt őseink kalpag;jain, így bizo- 

 nyítja (Gyöngyösi István is: 



• Kalpagját tollazta ráró sugarakkal* 



> még mások. Beniczky Péter is említi őt 1620-ból való «Az embernek 

 iiiagaajánlásárúl és biztatásárul » czímü költeményében: 



• Szelek szárnyán járó 

 Kedves sólyom s ráró» 



mely későbbi változatban, mikor a «ráró» lónév gyanánt is szerepel, ígj* 



hangzik : 



• Szelek szárnyán járó 

 Édes lovam ráró». 



Más régi költők, a kuruczköltészet is, megemlékszik róla s főleg vad 

 tekintetére találunk sok czélzást. 



78. NEM : 



RÉTISAS. 



HALIAÉTÜS Sav. 1809. 



A keselyükön kívül legnagyobb ragadozó madaraink. Egészben sas- 

 tennetüek. de az igazi sasoktól abban különböznek. hog>' lábujjaik sza- 



