XXVI. CSALÁD. SÓIYOMFÉLÉK. 413 



«A harmadik madár egy iQu sas 

 Szárnyának röpte merész és magas, 

 A villámokkal egy tanyán lakik 

 S tekintetét fölküldi a napig; 

 Nyugodt időben alszik, elvonul, 

 De ha vihar jön és üvölt vadul, 

 Fölébred a sas szendergésiböl 

 És a viharnak karjaiba dől, 

 És vinni hagyja magát általa, 

 Mint viszi a lovast a paripa. 

 Rémítő bátran, szörnyű sebesen — 

 Ez a sas a te lelked kedvesem !» 



Ugyancsak nem felejtette el ö azt a képet sem, mely Alföldünkön 

 íuniyira jellemző, oly sokszor látható, bár nem éppen a szirti sasra, ha- 

 nem talán inkább a parlagi sasra vagy általánosan sasra tartozik: 



•Lcffmafjasahh hely a pusztán e gém vége 

 Azérf ült föl a sas mnrk fetejébe. 

 Fönnül és merően maga elé bámul 

 Mintha gondolkoznék a mulandóságról.* 



Erre a magányos, búslakodó üldögélésre czéloz Vörösmarty is: 



« Búsan elfelejtve. 

 Sasként egyedül. 

 Puszta sátorában 

 A vén Toldi ül.» 



Legtöbbször azonban mégis mint a bátorság, elszánt erőnek, kitar- 

 tásnak, gyorsaságnak példáját említik; így Czuczor is reptéré czélozván: 



«Mért nincs szárnyam? de ha volna is bár 

 Sas röptével sem érném el őt már.» 



Bexiczky Péter uram 1620-ból való versét a bátorságról, sas juttatja 



eszébe : 



«Hogy útra indulék 

 Szárnyán egy sast láték, 

 Okot vék versemre.* 



És ki ne ismerné Berzsenyi híres mondását: 

 «Csak sast nemzenek a sasok*. 



