414 IX. REND. RAGADOZÓK. 



Van azonban gúnyos értelmű népdal is, mely a sas szokásainak 

 helyes ismeretét szintén megvilágíthatja: 



«A toronyra szállott a sas 

 Engem babám ne csalogass*. 



Finom czélzás, hogy hiába a csalogatás, mert csak olyan eredménye 

 lesz, mint a hogy a sas szokott toronyra szállni — a mit ugyanis nem 

 szokott tenni. 



Messze mehetnénk még e csapásban, de hát eltérnénk a jobban ide- 

 vágó anyagtói, pedig azt is dióhéjba kell szorítanom. 



A szirti sas hajnalban kezdi vadászgatását s körökben csavarodva, 

 apróra átvizsgálja a területet. Prédáját elszánt támadással, gyors lecsa- 

 pással keríti meg s az élö állattal hamar végez. Délfelé pihen, majd 

 vízhez repül inni és fürödni. Alkonyat előtt még egyszer élelem után 

 néz, estére pedig bizonyos megtartott nagy fára száll alvásra. Repülése 

 szép, nyugodt, ritkán mozgatja szárnyait, hanem a légben úszva, többnyire 

 keringetve halad. Különösen párosodáskor gyönyörű repülési mutatvá- 

 nyokkal tetszelegnek a párok egymásnak. Hangja éles, ölyvszerű, de erö- 

 sebb : híja vagy gid. 



Mint hatalmas rabló, különösen vadtenyésztésünknek nagy károkat 

 okozhat, főleg a hol fészkel. Emlősállatokat, az egértől a gyenge szarvas- 

 borjúig, madarakat a pacsirtától a túzokig egyaránt megkeríthet, meg- 

 ölhet. KocYAN A. a Tátra-hegységben főleg siket-, nyírfajd, zergegödölye és 

 marmota pusztítással vádolja. Őzgidákat, nyulakat s középnagy mada- 

 rakat általában legjobban szeret s legtöbbet is ragadoz, mert leginkább 

 kaphat. Épp így a majorságra is jár. Öldöklései azonban nem mindig és 

 kizárólag ártalmasak, mert ürge és egérszaporodáskor, néha más raga- 

 dozó madarakkal együtt, az ürgés területeken nagyobb számban megje- 

 Jennek s addig élik ott világukat, míg a bőség tart. A Bükk-hegység 

 aljában, Mező-Kövesd és Zsércz között, ennek a gazdaságilag hasznos 

 munkáj oknak szemtanúja voltam. Egyébb kisebb ragadozó madáron kívül, 

 egy nagy tarlón s a szomszéd legelőn, H darab szirti sas dúskált a 

 temérdek ürge közt. 50 — 60 lépésnyire egymástól üldögéltek, kissé felrep- 

 pentek s lecsapva mindig felmarkoltak egy-egy ürgét. Olyan látvány volt 

 ez, a minőt az ember nem felejt el egyhamar ! Hosszú ideig néztem táv- 

 csővel, vagy 300 lépésnyiről, a fehértövü, végén szalagos farkukról bizton 

 megkülönböztethető sasokat, tudván, hogy nem egy hamar leszek ilyen 

 látványnak szemtanuja. 



A dögre szívesen jár, különösen friss hullára, de éhségében a már 



