XXVt. CSALÁD. SÓLYOMFÉLÉK. 4l í 



lyünkliöz. liol elterülve feküdt. Alig végeztünk azonban a falatozással, 

 látjuk ám, hogy a sebesült sas fejét kezdi emelgetni, mire vizet adtunk 

 ueki. Haza érvén ketreczbe tettük s nem telt bele egy óra, már vigan 

 felállt, élelmet is elfogadott s vagy ÍV* évig élt fogságban. Habár vizivadat, 

 úgy a logUítt. tViczánt sem kiméli s magam láttam, a mint négy fiatal 

 példány egy nyulat ölt meg, mégis legfőbb élelme nz ürge s azért valami 

 HMiiv kiirosságáról nem beszélhetünk. Hiszen fészkelő helyei nagyrészt 

 lu'iii a gondozott vadászterületeken vannak s az ide-oda csatangolok is 

 legalább tesznek aiiiiyi hasznot — ürge pusztításukkal — mint kárt, sőt 

 többet. 



A BÉKÁSZÓ SAS. 

 Aquila maculata (Gm.) i78S. 



A most felsorolandó sasokat sok ornithologus külön fajoknak tartja, 

 mások elh'iilteii nein választják azokat ennyire szét, hanem csak fajták gya- 

 nánt különböztetik meg. Megfigyeléseim és tanulmányaim nyomán — 

 melyek azonban sajnos még nem elégségesek e kérdés végleges megol- 

 dására — én is az utóbbiak nézetéhez csatlakozom, mert következete- 

 sebbnek látszik, ha oly állandó eltéréseket és változatokat, melyek föld- 

 rajzilag is, tehát bizonyos területekről, mutathatók ki s melyek szélsősé- 

 geikben jól megkülönböztethető typusokat ölelnek föl, azok között 

 pedig átmeneti, nehezen meghatározható alakok vannak, három névvel 

 nevezzük. 



A békászó sas (Aqu. maculata) tehát több eltérő alaksorozatot 

 egyesít magában s ezekre nézve gyűjtő név. A régi omithologusok is 

 érezték már ezt, a mit híven visszatükröztet e faj synonymikájának rop- 

 pant zavaros volta. A mennyire a különböző szerzők sok — többnyire 

 leirás nélkül szűkölködő — idevágó elnevezései tisztázhatók, több mint 

 bizonyos, hogy az Aquila ímeria Gm. név, melyet még a közelmúltban 

 e fajra alkalmaztak, az ölyvre (Buteo) vonatkozik s azért az ide tartozó 

 sasok csoportjára a maculata (Gm.) kerül, mint legrégibb név. Az egyes 

 fajták legrégibb elnevezése azután: orientális,^ clanga és pomarina. 



* A clanga és pomarina sokkalta közelebb áll egymáshoz, mint az orientalis-hoz. Itt főleg 

 yakorlati szempontból említem az utóbbit a • békászó sasok* csoportjában. Menzhier és Severizow 

 ellenben a • pusztai sasok* (Aquila nipalensis Hodgs.) csoportjában szerepelteti, melynek fajtái sze- 

 rintök: 1. a kisebb orientális Gab. — Dél-Europától Semipalatinskig és az Irtisig ; 2. a nagyobb nipa- 

 Irnsls (Typicus) — Kelet-Európa és Nyugat-Ázsia. Az angol omithologusok szerint .4. amurensis 

 Swinh. is e csoportba való. 



Cheniel: Magyarország madarai. II. 



