424 IX. REND. RAGADOZÓK. 



fasorokban szeret kiváltképpen tartózkodni és fészkelni ; az erdő mélyét 

 mindig kerüli. Innét azután táplálékát keresni kijárogat a rétekre, me- 

 zökre. Tartózkodási helyeinek különfélesége szerint fészkét is többféle- 

 képpen rakja meg, sőt sok esetben nem is épít, hanem elhagyott szarka- 

 vagy varjúfészekbe telepszik. Faodvakban, sziklarepedésekben, az épületek 

 díszítéseiben vagy fülkéiben szintén gyakran fészkel. Alkalmas helyeken, 

 főleg vén fajú, legeltetett erdőkben, a hol csókák, vadgalambok, harkályok, 

 seregélyek stb. költenek, aránylag kis helyen 10 — 15 vércsefészket talál- 

 hatunk. Háztáját hamar elárulja, mert a párok folyton ott repkednek s 

 visító, hangos klí-kli-klü, klü, kii, kii szavukat hallatják. 



Népünk jól ismeri s költését Petőfi annyira jellemzőnek tartotta, 

 hogy nem nélkülözhette «Az Alföld » költeményében sem: 



«A csárdánál törpe nyárfaerdö 

 Sárgul a királydinnyés homokban, 

 Oda fészkel a visító vércse 

 Gyermekektől nem háborgatottan.w 



Legnagyobb részök a telet melegebb égövekben tölti s csak egye- 

 sek maradnak vissza nálunk télen is, különösen ha az időjárás enyhébb. 

 Tavaszszal azonban már korán beállítanak s megjelenésök országos közép- 

 napja: mdrczius ÍA-ére esik. Költésük főideje április második fele, mikor 

 is a tojó 5 — 6 gömbölyded alakú tojást tojik, melyek sárgásfehér alap- 

 színen annyira vörösbarnán foltosak, hogy e színezés majdnem az egész 

 héjat belepi. Néha egyszínű halványsárga tojások is találhatók, néha meg 

 a vörösbarna foltozásban sötétbarna rajzolatok is mutatkoznak. 



Tojásmérték: H. 37—43-3; Sz. 30—32-5 mm. 



Alig három heti kotlás múlva kikelnek a fiókák, melyekhez az öregek 

 nagyon ragaszkodnak s fészkök háborítóját jajgató visítással fogadják. 

 Apróságuk kireptetése után mezőkön, réteken, különösen ott, a hol egyes 

 fák is vannak, mindenütt nagy számban találkozhatunk velők. Itt is, ott is 

 alig puskalövésnyi magasságban « függnek » « szitálnak » a levegőben, szár- 

 nyaikat gyorsan csapkodva, farkukat kiterpesztve, fejőket kissé lehorgasztva, 

 zsákmány után leskelődve. Majd rövid távolságra elrepülnek s megint sáto- 

 roznak addig, míg valami eleségök akad. Ekkor hirtelen lecsapnak s a földön 

 ragadják meg az áldozatukat. Repülő madarat nem igen tudnak elfogni. 

 Ez a sátorozásuk, lebegésök termetté az erdélyiek ajkán azt a találó 

 elnevezésüket: 'i széllelj átsző <i. Csakugyan játszanak a széllel, levegővel! 

 Pihenésre szeretnek fahegyre, táviródrótra, kazalokra, keresztbe rakott 

 gabnára s más kiemelkedő pontokra szállni. 



