428 IX. REND. RAGADOZÓK. 



tatlan külföldi madaraknak tarthatná őket. Tényleg hasonlítanak holmi 

 papagályokra, a mit a fehérmegyei nép észre is vett s mint a népies 

 elnevezések közt láttuk, ki is fejezett. A mezők, rétek fölött repkedve ~ 

 miközben vércsemódra többször debenek)) is — inkább elárulják kilétüket. 

 Élelemkeresés közben azonban gyakorta alacsonyan és csapatban járva, 

 közbe-közbe a földről szedegetve prédájukat, — különösen a hamvas hímek — 

 emlékeztetnek a szerkőkre is. A hasonlatosság evezőik szinén is bizonyos 

 fokig meg van, úgy szárnyalkatukon. Pihenni nemcsak fákon, kepéken, 

 kazalokon, hanem a táviró drótjain is szoktak. Vadászgatásuknak csak 

 a késő esti órák szabnak határt, mikor elvonulnak fészkelő helyök köze- 

 lébe. Május közepén és második felében költ. Fészket nem épít, hanem 

 elhagyott szarka- és varjufészkekbe rakja 4—5 tojását, melyek a vörös 

 vércse tojásaihoz igen hasonlók, de valamivel kisebbek. (XXXIX. tábla.) 



Tojúsmértck: H. 36*7— 38*7; Sz. ^6-3— 31*7 mm. 



Fészkét és tojásait Petényi S. J. födözte föl 1826-ban s ő adta ma- 

 darunk eddig létező legkimerítőbb leírását és ismei-tetését is, mely azon- 

 ban csak halála után majdnem 35 évvel később jelenhetett meg."^ 



18 napi költés után kikelnek a fiókák, melyeket a szülők odaadó 

 gondossággal nevelnek föl. Minthogy fészkelő helyeik telepesek, élénk 

 élet bontakozik ki azok környékén. Gyönyörűen röpködve, keringelve, 

 úszva, felcsavarodva, majd hirtelen oldalra csapódva, akár valami fecske, 

 játszadoznak itt a levegőben, gyakorta hallatván (J(j<Jfj-gij-yij-gij vagy 

 glyi-glyi-glyi-glyi forma csengő szólásukat. 



A fiókák nagykorúságával, megerősödött csapatokban járják még egy 

 ideig a mezőt, rétet, nádasokat, szántást, legelőt, de augusztus végével 

 és szeptember elejével elköltözködnek melegebb hazába, Afrikába, mely- 

 nek még délibb részeit is meglátogatják. 



A kék vércse gazdaságilag egyike a leghasznosabb madarainknak. 

 Nem tudok esetet s kitűnő megfigyelője Petényi sem tudott, hogy csak 

 egy ízben is megölt volna madarat. Ellenkezőleg, tápláléka főleg külön- 

 böző rovarokból, álczákból s ezek között számos igen kártékony fajból 

 kerül ki. Különösen a tücsköknek, szöcskéknek, sáskáknak kíméletlen 

 pusztítója; a hernyókat, bábokat, kukaczokat, szitakötöket, futóbogara- 

 kat sbt. épp oly szívesen prédázza. Csak mikor bogárság nem akad, 

 vetemedik békára, gyikra (leginkább megérkezésekor, mert abban az idő- 

 ben még nem fejlődött ki teljesen a rovarélet, vagy mikor hidegebb idő 



* Hermán Ottó: «Petényi S. J., a magyar tud. ornithologia megalapítója)) ez, diszmüben, az 

 1891-ben Budai^esten tartolt II. nemzetk. congressus alkalmából kiadva. 



