XXVIII. CSALÁD. KAKUKFÉLÉK. 401 



l)arnák, belső felükön fehér harántfoltokkal, melyek szöglete kissé rozs- 

 dás ; a fark szürkésfekete, a tollak hegyén fehér folt : az evezők, úgy a 

 fark is, némileg halvány fényű ; a torok és a nyak, le a begyig, hamuszürke, 

 világosabb, mint a hát; alsó test fehér alapon szürkésfekete harántsávo- 

 lyokkal, hullámos rajzolatú. A fojó valamivel kisebb a hímnél s nyak- 

 t'leje némi vörnyeges árnyalatú. A fiatalok felül sötét szürkésbarnák, 

 ininden toll fehéres szegessel s rozsdás sávval, mely különösen az eve- 

 zők és nagy szárnyfedők külső szélén élénkebb : a torok és nyak a begyig 

 ft'hér és feketészürkén erősen harántsávos ; az alsó test fehér alapszínen — 

 mely némi sárgás árnyalatú — ugjanígy, ritkábban harántsávolyos. 



Sokan megkülönböztetik s régebben külön fajnak is tartották az oly 

 színezetű kakukokot. melyek túlnyomóan rozsdásak s valamint a szürke 

 példányok a karvalyra, ezek a vörös vércse tojóira és fiataljaira emlé- 

 keztetnek. Ezek a rozsdás knkukok némelyek véleménye szerint csupán 

 színváltozatok s főleg fiatalok, esztendős tojók körében fordulnak elő; de 

 az is bizonyos, hogy délen — a mit magam is tapasztaltam hazánkban — 

 yakrabban találkoznak. Az idevágó vizsgálatok még nem elégségesek, 

 de lehet, hogy ezeket mint fajtákat fogjuk megkülönböztethetni s akkor 

 uevök Cuciiliis idiiorus hqmficufi Sparrm. 1786 lenne. 



Mértéke: H. 8^2— 85: Sz. 22-5—23; F. 7-5—8; L. 1-6—2; 

 Cs. 1-8—2-1 cm. 



Egész Európában, a Sarkkörön túl Lapponiában is, úgy Észak- 

 Azsiában Kamcsatkáig előfordul, kivéve a szibériai tundrákat. Nálunk is 

 igen közönséges, népszerű madár, mely szavával a kikeletet hirdeti. 

 Tavaszi érkezésének országos középnapja: nprilis 1^ — i3. Lénye és élet- 

 módja annyira sajátságosak, feltűnők, hogy e tekintetben hozzá fogható 

 madarunk nincs. «A természetnek csodás különcze» ő, mint PETÉNYÍnk 

 akadémiai székfoglalójában nevezi. Különösen szaporítása az, a mi már 

 a régiek figyelmét is felkeltette s a mit már Aristoteles jól tudott, hogy 

 t. i. fészket nem épít, hanem más madarak fészkeibe rakja tojásait. Ez 

 a tulajdonsága szabja meg rendes tartózkodási helyeit is. Kivéve talán 

 teljesen puszta, fátalan vidéket, a kakukot ott, a hol apró rovarevő ma- 

 darak számosan fészkelnek, mindenütt meglelhetjük. Az erdőkben, ker- 

 tekben, gyümölcsösökben legszívesebben él, különösen ha azok rétekkel, 

 tisztásokkal, bokrokkal, vizenyős helyekkel váltakoznak, s mint említettem, 

 kisebb madarakkal népesültek. Minél nagyobb ezek száma, minél többen 

 költenek ezek bizonyos területen, annál több kakukot fogunk ott talál- 

 hatni. S minthogy énekesekben leggazdagabbak a mi folyammenti lige- 

 teink, berkeink, hát a kakukot is legszámosabban itt észlelhetjük. 



