462 X. REND. KUSZÓK. 



Mikor az ibolya virágzik, a húros rigók teljesen megtelepedve fahegy- 

 röl köszöntik az ébredő természetet s itt-ott már egy-egy fülemile is 

 megszólal, gyönyörű dallamaival töltve be a bokrost: akkor a hegyoldal- 

 ban is elkiáltja és ismételgeti kakukmadarunk a maga nevét, mely any- 

 nyira odavaló a kizöldelö erdőkbe, hogy nélküle hiányoznék valami a 

 tavasz összhangjából. A hím kakukok megválasztott s évenként megtar- 

 tott területrészt foglalnak le s azon belül bizonyos fákról szokták messze- 

 hangzó «kakuk» vagy még inkább u-guh, u-guh, u-guh szólásukkal a 

 környéket megélénkíteni. Az első u hang valamivel magasabb, ellenben a 

 második eső, mélyebb. De hiszen annyira ismeretes az, hogy majd 

 minden gyermek tudja, utánozza, mert a tapasztalás arra tanította, hogy 

 a jól utánzott hangra, a hivogatásra természethűen felelgetve, a kakukot 

 magához csalhatja. Kiválasztott, meglehetős nagyságú « urodalmához » a 

 hím kakuk ragaszkodik, de abban uraskodik is, mert idegen betolakodót, 

 esetleg versenytársat megfakadó szerelme időszakában ott meg nem tűr, 

 hanem mérgesen támad reá, megverekszik vele és kiűzi onnét. Természe- 

 tében bizonyos hóbortosság, rendetlenség a legkirívóbb vonás; szerelme 

 napjaiban azután szenvedély és indulatok annyira uralkodnak rajta, 

 hogy a hóbortosság valóságos elbolondulásba, a rendetlenség féktelen 

 kiszámíthatatlanságba csap át. Néha csendesen, mozdulatlanul ül valami 

 ágon, majd alacsonyan, lomhán, erőltetett szárnymozgatással, farkát mint- 

 egy fölösleges, kellemetlen terhet hordozva, száll át a tisztáson, mintha 

 nem jóban járna s kerülné a nyilvánosságot. Ilyenkor az avatatlan 

 könnyen összetéveszti a karvalylyal. Máskor meg magából kikelve, farkát 

 szétterpesztve, szárnyait lecsüngesztve forog, tánczol, mókázik, bókolgat 

 a fasudár egyik száraz ágán, szüntelen kakukol, ha nem is torkasza- 

 kadtáig, de majdcsaknem elreketülésig. Ritkán száll a földre, mert láb- 

 alkatánál fogva itt ügyetlen, alig tud lépkedni, inkább csak ugrál. A lom- 

 ^bozatban azonban ügyes s vetélytársát űzve, sólyomszerűen nyilai, 

 czikkázik az ágak között: alig hinnők, hogy ugyanaz a madár, mely az 

 imént oly lustán repült át a vágás fölött. A tojók nem tartják be a 

 « megszabott határ » elvét, ide-oda szálldosnak, felelnek a hímek hivoga- 

 gatására s közelükbe húzódnak. A szerelmes kakuklegények azután meg- 

 ostromolják szivüket. Mindig hevesebb, szenvedélyesebb lesz a kakukolásuk, 

 végre gu-gu-guh, gu-gu-kuk-hsM tetőzik s a féketvesztett érzelemnyilvá- 

 nuláskor sajátságos tompa, hortyogó, sebesen ejtett koavaváu, koakhakháu 

 formán végződik. A tojó nem erősen hangzó, de gyors, majdnem trilla- 

 szerű jikikik, ívikikik szavával viszonozza tetszését — a mi a magából 

 kikelt udvarlónak édes boldogságot jelent. 



