XXVIII. CSALÁD. KAKUKFÉLÉK. 465 



módot, s nem enged madarunknak időt arra, hogy egy ponton állandóan, 

 heteken át, — vagyis oly sokáig, a meddig azt a költés és fiókanevelés 

 követelné — kitarthasson, táplálkozhasson. 



A hímkakuk egyáltalán nem törődik jövendő magzatainak sorsá- 

 val, a tojó is csak tojásainak biztosítását viseli szivén, a szaporítás nehe- 

 zebb, fáradságosabb része, a családi otthonalapítás, ülés, magzatfelnevelés 

 terhes kötelmei alól ö is kivonja magát. Nincs benne anyai szeretet, nem 

 ismeri azt az örömöt, melyet felcseperedő sarjadékai szereznének neki. 



A kakuktojás 13 nap múlva kel ki. A fióka kezdetben kicsiny, 

 vak, alig különbözik mostoha testvéreitől, de csakhamar erősbödik, 

 növekszik, kiszorítja, sőt kidobja őket a fészekből s egymaga költi el 

 azokat a bőséges falatokat, miket gondos nevelői — daczára, hogy 

 ily hálátlanul viselkedett — folyton hoznak neki. A harmadik hét végén 

 kirepül a fészekből, de mostohái egy ideig még utána járnak s addig ete- 

 tik, míg maga nem tudja megkeresni kenyerét. 



Nagykorúságot érvén, nem sokáig időzik nálunk; egy ideig ő is, 

 mint az öreg kakukok, csendes életet folytat az erdőben, majd rétekre s 

 egyéb helyekre látog«at s augusztusban, szeptemberben lassan-lassan 

 elköltözködik. 



Népünk sok helyen — főleg német vidékeken — azt tartja, hogy télen 

 karvaly vagy vércse lesz belőle. Ebben a babonában az a finom megkülön- 

 böztetés is kiérződik, mely a rozsdásszínú kakukokra tartozik. Nálunk is, 

 mint egyebütt, közkedveltségú, népszerű madár, de rokonszenvünkben 

 sem felejtjük el kirívó jellemvonását s ezért népünk szemében mindig 

 mint parázna, hálátlan, tisztátalan állat szerepel. Ez a magyarság saját- 

 lagos felfogása s ha jósmadárnak is ismeri és megkérdezi tavaszkor az 

 első kakukszó után: « meddig élek még», hát az a rómaiak során sza- 

 kadt hozzánk, valamint a többi nemzetekhez."^' Ezért a tősgyökeres 

 magyar közmondások is így emlékeznek meg róla: «Rút, háládatlan, 

 mint a kakuk.» «Kakuknál is ravaszb.* «Nem poszátafészek Buda, hogy 

 az kakuk a benne levő monyokat megigya. » «Más alá tojik, mint a kakuk.» 

 « Olyan jó, mint a kakuk húsa») stb. Igazi népies költőink is pajzánko- 

 dásait, erkölcstelenségét emlegetik, Petőfi meg figyelemre sem méltatja. 



Van egy hiedelmünk is, mely szerint az új szalonnaoldalt nem jó 

 addig megkezdeni, míg a kakuk fel nem szólít reá; vagyis, hogy ápriUs 



* Igen érdekesen és bőven kimutatja a magyarság felfogását a kakukról Hermán 0. a «Madár 

 a magyarság felfogásában » ez. értekezésében. (A m. k. Természettud. Társ. 50 éves jubileumára 

 kiadott «Emlékkönyv» 340—345. 1.) 



59 



Chernél : Maíiyarovszáu madarai. II. 



