XXIX. CSALÁD. HARKÁLTFÉLÉK. 473 



(Urocerida), lódarazsak, kecskedarazsak (Vespa vulgáris és crabro) lárváit. 

 Egy-egy fekete harkálypár nagy, kiterjedt területen szokott élni s mást 

 ott nem tűr, maga azonban szorgalmasan végig járja birodalmának 

 hangyabolyait, korhadó fáit — kivált a tuskókat — hogy napi eleségét 

 megszerezze. Némely erdészek rovására azt állítják, hogy a fákat rontja 

 s így az erdőben káros is. Erre a kérdésre, valamint általában a har- 

 kályok gazdasági értékére a 477. lapon fogok bőven kiterjeszkedni. 



96. NEM: 



FAKOPÁNCS. 



DFNDROCOPUS Koch. 181 fi. 



Szinezetök főleg fehér és fekete, a nálunk élők hasának alsó része 

 s némelykor feje is, vörös. A fark jóval hosszabb, mint a szárnyhosszú- 

 ság fele, az összecsukott szárnyak hegye a fark közepéig vagy azon 

 túl ér. 



A NAGY FAKOPÁNCS. 



Dendrocopus major L. 1758. 

 XV. tábla. 



[Picus major L. — Picus pipra Macg. (nec Páll.)] 



Népies nevei: czifra harkály (Vasm.); tarka fakopogató, favágó, 

 fakopogtató, íakopácsoló, harkány. 



Jegyei : rigónagyságú ; alsó testén nincsenek hosszanti foltok (csak 

 a fiatalok testoldalain); farkalja a hasnak egy részével élénk vörös. 



Leirása. Öreg hím : felül főszíne fekete ; a homlok fehéres barna, 

 fejtető fekete, csak a tarkón van vörös folt (L. I. köt. X. tábla.); a hát 

 mindkét szélét nagy, fehér vállfoltok határolják; az evezőkön fehér foltok, 

 melyek az összecsukott szárnyon fehér haránt csíkokba olvadnak ; a nyak- 

 oldalon fekete rajzolat, úgy, hogy a fültájon kerülékalakú, alatta egy másik 

 szabálytalanabb alakú fehér folt támad; e rajzolat sarlósán mindkét olda- 

 lon a begy felé nyomul ; az alsó test fehér, szennyes barnás árnyalattal ; a 

 középső farktollak feketék, a szélsők töve szintén fekete, egyébként túl- 

 nyomóan fehér-fekete foltokkal (főleg belső felükön), hegyük sárgásbarnába 

 játszik. Csőr kékesszürke, úgy a lábak is ; szem vörösbarna. A tojó egészen 



Cíieniel: Mmiyarvrszáij madarai. II. 60 



