XXXÍl. CSALÁD. BANKAFÉLÉK. 499 



világos rozsdavörös, a tollak hegyén fekete, a leghosszabbakon fehér és 

 fekete folt: szárnya fekete, fehér harántcsíkokkal (a nagy evezőkön csak 

 egy ilyen harántcsík) : a fark fekete, félholdalakú, fehér harántfolttal köze- 

 pén : hasa és farkalja fehér, az oldalakon egyes fekete hosszanti foltokkal ; 

 csőre vöröses barnásszürke, hegye felé fekete : lábai ólomszürkék ; szemei 

 sötétbarnák. A tojónak kisebb bóbitája van. A fiatalok olyanok, mint az 

 öregek, kissé szürkésebb, barnásabb árnyalattal. 



Mértéke: H. 28—29-8: Sz. 15— 156: F. 14—15; L. 2—2-2; 

 ^.'.s'. 5 — 5-7 cm. 



Közép- és Dél-Enrópában leggyakoribb, de egyeseket még a 60** é. 

 szél. alatt is találtak költve, sőt vendégeskedő példányokat nemcsak Skan- 

 dinávia és Oroszország legészakibb részeiben, de kivételesen még Spitz- 

 bei'gákon is észleltek. Közép-Ázsiában szintén közönséges és Khináig, 

 Japánig fordnl elő, de északkeleti Afrikában is költ. Mint költözködő 

 az országos középnap szerint tavaszszal: április 9 — iO-éii érkezik 

 hozzánk s vén lomberdők szélein, ritkás, odvas fákkal és tisztásokkal 

 bővelkedő erdőkben, különösen legelök körül, egyes galagonya- és kökény- 

 bokrokkal bővelkedő gyepeken, mindenütt közönséges. Kertekben, fasorok- 

 ban, ligeteinkben szintén gyakran található : de a sűrű, összefüggő erdő- 

 ket nem kedveli. A síkságban inkább szeret, mint a hegységben, noha 

 ott sem hiányzik s itt a fensikok, hegyi legelők körül szokott mutatkozni. 

 Tarka toUazatával. karcsú csőrével, ékes bóbitájával, melyet néha-néha tara- 

 josán felborzaszt. erdőszéleink, legelőink sajátszerű jellemző ékes madarai- 

 nak egyike s mint ilyen közismertségú. Népünk azonban tisztátalanság- 

 gal vádolja és illatát sem dicséri ; a miben igaza is van, mert hosszú cső- 

 rével leginkább a ganéjt, trágyát turkálja, kukaczok, pondrók után kutat- 

 gatva; fiatal korában pedig — míg fészkében ül — annyira gyenge 

 fogalmai vannak a tisztaságról, hogy nem átalja saját otthonát bemocs- 

 kítani. Ez a népies felfogás rendes jelzője madarunk nevének s közmon- 

 dásban is kifejezést talált, például: « Büdös bábuk berzenkedik a hattyú- 

 val.* Nemsokára jelentkezésök után párosodni kezdenek, a mit órák hosz- 

 szant hallható hup-hup-hup szavukkal, « dudogásukkal » árulnak el, így 

 tolmácsolván szivük melegséges érzelmeit. Hogy párjuk tetszését végleg 

 kinyerhessék, fitogtató önérzettel járják öt körül s bóbitájukat is gyakran 

 felállogatják. Májusban költenek. Fészket rendesen nem is építenek, hanem 

 valamely V2— 3 méter magas faoduban a podvás, korhadó farészekre, mely 

 az ülő madár szennyével és néha marhaganéjjal van undokítva, rakják 

 4 — 7 szürke, zöldes olajszínű vagy agyagszínű, minden pettyezés és fol- 

 tozás nélkül szűkölködő tojásaikat. (XL. tábla.) 



63* 



