502 Xí. REND. ÜLDÖfiKLŐK. 



közönséges, máshol meg hiányzik, a szerint, a mint megfelelő tartózko- 

 dási helyekre teliét szert. Hegységben nem telepszik meg, mert természe- 

 tének a síkság előnyös, hol a táviró-sodronyokon, kazalokon, gabna- 

 kereszteken, föld kupaczokon, egyes fák hegyén üldögélhet s leskelődhetik 

 prédára. Ha valami kívánatos falatot pillant meg, levágódik a földre, 

 elkölti s visszaszáll lielyére. Igen szívesen telepszik meg legelökkel, 

 rétekkel, mezőkkel határos nyílt, vén odvas fákkal bővelkedő világos erdő- 

 szélekben, hol harkályok, csókák, seregélyek, vadgalambok, vércsék, ban- 

 kák költenek. Az ágak és lombok között ritkábban látható, annál többször 

 a fák hegyén vagy oldalán kinynló száraz ágakon. Nem is ugrál ágról- 

 ágra, hanem vagy üdögél, vagy repked. A repülésben pedig mester. Nem 

 nyílaló sebesség, hanem változatosság, kanyargás, bukázás jellemzi rep- 

 tet, mely azonban némileg galamb- vagy csókaszerü. Hozzánk jó későn 

 érkezik, az országos középnapot véve: május 2 — S-án. 



E hónap végére és június elejére esik költési ideje. Egy-egy terü- 

 leten — ' többnyíre nem messze egymástól — több pár üti fel tanyáját. 

 A hímek fel-felemelkednek a fatetőkről s ide-oda vetik magukat a magas- 

 ban, majd ismét visszaereszkednek pihenő águkra, hangos karicsolással ^ 

 mely hol rákk, rdkk vagy vontatott élesebb kréé formán hangzik — udva- 

 rolván párjuknak. Néha sebesen csörögve krakarrakaraka szólást is hal- 

 latnak, mely különösen élénk, lármás, mikor két vetélkedő hím üzi egy- 

 mást. A feldühödt, hajszoló ellenségek ügyesen csavarognak a faágak 

 között s mérgesen összeverekedve, gyakran a földre bukfenczeznek. Hang- 

 juk silányságát bőven kipótolja elragadó szép tollazatúk, mely remekbe 

 járó keleti pompában fénylik, tarkállik. Sürü, rendesen müveit, egészséges 

 fajú erdőkben hiába keressük ezt a gyönyörű madarat s mivel az odvas 

 fák, elhanyagolt paraszterdők kezdenek ritkulni, madarunk is megszűkül 

 fészkelő helyek dolgában, mert faodvakban szokott költeni. Néha fészket 

 nem is épít, csak a korhadó fa belsejébe rakja 4 — 6 fehér tojását; 

 máskor meg száraz fűszálakból, szőrökből, tollakból, mohából készít 

 magának a faüregben nem sok műérzékre valló fészket; sőt néhol (Dél- 

 magyarországban) elhagyott szarkafészkekben, földi lyukakban üti fel 

 otthonát. 



Tojásmérték: H. 35—36; Sz. 27-6— 28-5 mm. 



A fiókák 17 napi kotlás után kelnek napvilágra s gondos ápolásban 

 részesülnek. A tisztaságra azonban nem tanítják meg őket szüleik s ebben 

 csak oly fokon állnak, mint a banka-fiak. Népünk meg is tisztelte egyik 

 nevében a megillető jelzővel. Augusztusban mindenütt a mezőn, kepéken, 

 fasorokban üldögélnek, szinte rikítanak. Valami közelre azonban nem 



