XXXVI. CSALÁD. FECSKEFÉLÉK. 517 



(\T 17' ú. szél. alatt láttam az utolsó fecskét. A rnelej,' Golf-áramlat hatását 

 érzi itt madarunk s e tájékról — mint egy irodalmi adat is bizonyítja — 

 Spitzbergákig is feltéved. 



Nálunk^ csak úgy mint a mérsékelt öv egyéb tájain, alig van nálá- 

 nál ismertebb, közönségesebb madár. És nincs egy sem, mely átöröklés 

 útján, természetes soron, magától, annyira az emberhez szokott volna, 

 mint ö, a szelid tekintetű, bizalmas, füi-ge, jámbor, vidám, szép szárnyas 

 házibarátunk. Hajdan persze ez a szoros — ember és fecske közt létező — 

 viszony nem volt meg s a barlanglakó, czölöpös házakban tanyázó történe- 

 lom előtti ember alig ismerte: akkor még nem osztott vele egy födelet, 

 lianem sziklafalakra, fákra építette sáifészkét. De azóta nagyot forgott 

 a világ! Az a szives fogadtatás, melyet a házakban élő későbbi emberek 

 n'széről tapasztalt, lassanként elidegenítette őt a vadságos életmódtól, oda 

 húzódott az « eresz alá» s látta, hogy jóság, kimélet környezi. Nemzedékről- 

 nemzedékre erősbödött a szokás s ma már nagy ritkaság otthonát más- 

 hol találni, mint kunyhóban, házban, istállóban, pajtában, sőt palotában, 

 templomban. S jogot is formál magának ezekhez a tartózkodási helyek- 

 hez annyira, hogy megszokott fészketájától erőszakkal sem egykönnyen 

 lehet elűzni. De nem is űzi el senki sem, mert hisz úgy tartja a néphit: 

 abba a házba, hol fecskefészek van, nem üt a menykő. Kerüli pedig 

 azért, mert a fecske az « Isten madárkája*. S jaj annak, a ki lepiszkálja 

 a fecskefészket! Megbünteti az Úr úgy is, hogy tehene véres tejet ád. 



A fecske lénye, természete a kedélyesség, kedvesség. Ez sugárzik ki 

 okos, fénylő szemeiből, erről tanúskodik gondtalan, behízelgő, egyszerű 

 ( sicsergése, fecsegése. Nem szónok, nem énekesművész; mulattató, cse- 

 vegő csupán; költő, a ki nem száll föl a magasba, nem beszél megrázó 

 érzelmekről, nem hat az érzelem fönségével vagy a képzelem erejével, 

 hanem a házi boldogságról, egyszerű, keresetlen szívérzésekről hangicsál. 

 Ö mindenkinek azt szánja, a mi megilleti, ha azután a gyenge erős akar 



lenni, alacsony magasra, kicsiny nagyra tör, elégedetlen többet akar 



iun kapja meg, ha a jutalom nem is édes. Ezt mondja az a humoros 

 versecske is, mely népünk száján a fecskeéneket hangutánzóan festi: 



« Kicsit a kicsinek, 



Nagynak nagyot ; 



Ha kicsi nagyot kér, 



Vágd pofon, hogy szeme kiugoijéééék*. 



S kedélyeskedő szólásáért, tulajdonságaiért jól írja Tompa: 



•Visszatér az elveszett múlt. 

 Visszatér a régi fecske, 



