518 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Uyy illil: a boldoíj kunylió 

 Kémény éhe ncujij fecsegve. » 



Ezért szólítja magához Arany is: 



« Tavaszi fecskék, dal kedvesi, 

 Jertek el Isten kömivesi.» 



s örül nekik, niiut minden magyar ember: 



<«Van egy kis fecskepár, 

 Mely sárfalanira sárból 

 Szerény fészket csinál, 

 Mely nekem hajnalunkéul 

 Friss dallal fizeti 

 Le a lakbért s a szállást 

 Igen szereti.*) 



Tompa is kifejezi örömét: 



« Fecske fészkel az ereszünk alatt, 

 Dehogy bántanám a jó madarat ; 

 Sőt úgy szeretem s örülök neki. 

 Fiacskáit midőn etetgeti.» 



Nem-e örülünk mi is mindnyájan, mikor liázi fecskénk gondoskodó 

 odaadással bevillant az eresz alá, hogy falatot vigyen éhező apróságának, 

 s azok megható csicsergéssel tátogatják sárga szájukat anyjuk elé? Dehogy 

 bántanánk ezt a madarat, mely első madárismerősünk, egyik gyermek- 

 kori emlékünk. De nemcsak a fészkénél lessük; el-elnézegetjük, meghall- 

 gatjuk akkor is, mikor a csatornán párjával oly zavartalan összhangban 

 beszélget. ToMPÁra gondolunk, ha újra látjuk ezt a bizalmaskodást: 



V « Fecskének kedélye nem borús, se mély, 



Maga a vidorság, az örök szeszély : 

 Ki- s beszáll ; — s a hangok olyan kedvesek. 

 Ha párjának pajkos titkokról fecseg. »> 



Azért vágyik Tóth Kálmán is ezek után a remek, egyszerű s niégis 

 szívhez szálló hangok után : 



('Elhallgatjuk így szépen kettesen 

 Az istenfecske kedves dalait. » 



Mert igaz, természetes beszéd az, annyira, hogy neki még temetésén 

 sem kell egyéb más zene: 



