ÖZÖ XIII. RENn. ÉNEKLŐK. 



A CSONTTOLLÚ MADÁR. 



Ampelis gat'TU.lus (L). 115S. 

 XIX. tábla. 



(Lanius guirulns L. — Bombicilln prarrnla Vieill. — Bomb. bohemiea Leacii. — 

 Bonibyciphora poliocoelia M & W. — l'iinis l)(»iii])i(ill;i Pall.J 



Népi(*s nevei: fenyomíidáríGROssiNGER J.); csonttollúmadúr (Pécs): 

 selyemfai'kú (Földi J.) ; selymeg (Magy. Gurir). 



J<»(jyei: valamivel kisebb mint a seregély; tollazata finom, selymes, 

 hosszú; lején jókora bóbita; föszine vörösessznrke ; torkán fekete folt; 

 farka fekete, hegye sárga; farkalja vörösbarna; szárnyán fehér csík és 

 sárga hosszanti foltok, az öregek másodrendű evezőinek hegyén élénkvörös, 

 viaszfényű, csontszerű nyúlványok (hímnél 9-ig, a tojónál 5-nél nem 

 több), ugyan ilyenek néha a farktollak hegyén is. Csőr fekete, tőben 

 világos ; szemei vörösbarnák ; lábai feketék. (L. I. köt. II. tábla és 13. kép.) 



Mértéke: // 17-5— 18 5; S:. íl-8~ 11-7; F. 6^6-5; L. 10 --2-2; 

 Cs. 1—1-4 cm. 



Ez a szép madár északon, a sarkköri tájak mocsaras, nedves 

 talajú, nagy fenyőerdőiben költ, úgy Európában, mint Ázsiában és 

 Észak-Amerikában. Hazájából némely években délibb tartományokba 

 vándorol s a téli hónapokban nagy csapatokl)an mutatkozik külön- 

 féle bogyótermő fákban és bokrokban gazdag erdöszéleken, kertekben. 

 Megesik, hogy egész Dél-Európáig is levonul. Nálunk bizonyos évek- 

 ben szintén található, de általában — különösen Felső-Magyarország- 

 ban — télszakán többször van, mint nincs s a fenyőrigókkal egyetem- 

 ben nagy mennyiségben kerül a lószőrtörökbe s csomókba kötve, piaczra. 

 Húsa Ízletes. Észlelték Fiume vidékén is. A csapatok többnyire egyes 

 fákat lepnek s folyton falatoznak. Reptük gyors, nagy ívekben történik ; 

 a fán ülve lomha, lusta benyomást tesznek, nem igen vadak s kíván- 

 csian tekintgetnek a közeledő idegenre. Tavaszra visszatérnek hazájukba. 

 Rendetlen megjelenésök többféle babonás hiedelmet keltett; háborút, 

 döghalált s más effélét jósolgatnak láttukra. 



Északon temérdek szúnyogot pusztítanak s nyáron leginkább azok- 

 kal élnek, őszszel és télen ellenben csupán bogyókat, magvakat esznek. 

 Különösen kedvelik a borókamagot és a vörösberkenye, madárcseresznye 

 bogyóit, szintúgy a galagonya gyümölcsét. Nálunk inkább közömbös — 

 legföljebb a magvak széthordásával, terjesztésével az erdőgazdaságnak 



