548 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



«Ki kopog? 



Mi kopog? 



Egy fekete holló. 



Nála meg a levél 



Vagy ahhoz hasonló. »> 



Hogy á betyároknak nem kedves madara volt. természetes, mert az 

 akasztófára emlékeztette őket. Rossz jelnek tartották, ha « holló károgott 

 útjuk elé» s varjak röpködtek fölöttük. Petőfi is oda rajzolja madarunkat 



a bitófára: 



« Négyágú épület, a mely be sincs fedve, 

 Mely akasztófának vagyon keresztelve ; 

 Akasztófa mellett hollók károgása — • — 

 » stb. 



Mindezekből kisugárzik, a mit már előbb is sok helyt tapasztalhat- 

 tunk: a magyarság kiváló biológiai érzéke, realisztikusan hű felfogása 

 még a költészetben is. Soha sem fajul annyira, mint a német felfogás, 

 mely bebizonyíthatólag sokszor elhagyja a való, igaz alapot. A német, 

 rossz anyára mondja: iKtllóanifa (Rabenmutter), pedig ez egészen ellen- 

 kezik a természethistóriával, hiszen utaltunk reá, hogy éppen a holló 

 rendkívül ragaszkodik fiókáihoz, feláldozóan védelmezi őket s nem a 

 rossz, hanem inkább a legjobb anyának lehetne példája! Mennyivel fino- 

 mabb, természethívebb a mi népdalunkból: 



« Nagypénteken mossa holló a fiát» 



kicsillámló éles megfigyelés! Nemcsak hangulatfakasztó mondás ez s 

 odavetett valami, hanem bizonysága, hogy a magyarság figyelmét nem 

 kerülte el a holló korai költése. Húsvét táján csakugyan fiókái vannak, 

 a mi nagyon jellemző, mert ilyenkor a legtöbb más madár csak kezd 

 fészkelni. 



Élő állatokat, dögöt, tojásokat, hulladékot, magvakat, gyümölcsöt egy- 

 aránt eszik. A mit megkaparinthat: azt el is költi. így azután hasznot 

 is tesz, mert hörcsögöt, egereket, ürgéket pusztít, a dögöt elemészti; 

 bizonyos tekintetben tisztítja tehát a határt. De rablásait fel nem éri ez 

 a működése, sőt azok mellett eltörpül, jelentőségét teljesen elveszti. 

 A vadállománynak, madárfészkeknek veszedelmes ellensége, temérdek 

 tojást, fiókát, süldőt, kinőtt nyulat, szárnyasvadat, madarat gyilkol meg, 

 az őrizetlen majorságot lopkodja — szóval sötét, garázda lelkű, mely nem 

 érdemel egy szikrányi jóindulatot. Méreggel, lőfegyverrel, csapó vassal 

 irtsuk, a hol feltűnik, fészkeinél löjjük ki a tojót s szedjük el tojásait. 



