556 XIII. KEND. ÉNEKLŐK. 



tekén költ, másutt meg csak télen jelenik meg. Ezeken a vidékeken, 

 mint pl. Nyugat-Magyarországban, megérkezését a tél, viszont távozását 

 a tavasz előjelének tartják. Itt nem is gondolják, hogy ezek a varjak 

 hazánkban fészkelnek hanem úgy hiszik: északról jönnek a zordo- 

 nabb idö elöl telelésre. Részben helyes is a felfogás, mert csakugyan 

 az északibb vidékeken költök öszszel hazájukból délebbre költözködnek. 

 A mi vetési varjaink ellenben itt maradnak, de számuk természetesen 

 az idegen jövevényekkel annyira megnövekszik, hogy szinte az egész 

 országot elárasztják. Az előbbi varjaktól némileg eltérő szokásai vannak. 

 Mindig nagy társaságban, roppant, néha ezernyi csapatban jár s ugyan- 

 így nagy telepekben költ együtt. (L. I. köt. 47. kép.) Fészkeik, néha egy- 

 más hátán 3 — 4 is, hasonlítanak a dolmányos varjú fészkéhez, csak- 

 hogy valamivel kisebbek, lazábbak, laposabbak. Kiválóan ákáczos, nyár- 

 fás, jegenyés, mezők határolta kisebb erdőrészeket, fasorokat, ligetek 

 facsoportjait, valami kinyúló erdővéget s mindig magas fákat válasz- 

 tanak fészkelő tanyául, A legtöbb fészek, melyet egy fán megolvastam, 

 ^8 volt. Néhol gémek « falui » vagy kárókatonák telepe mellett, szom- 

 szédos tanyát alapítanak. Nagy társadalmukra vonatkozik, bár költői 

 nagyítással, de az igazság magvával a « Három királyfiról » szóló mese 

 bekezdése: «Volt, hol nem volt. egy kakas kukorikolásnyival még a 

 hetedhét országon is túl, volt egy roppant nayy rezgő jegenye nyárfa, 

 ennek volt hétszer tietvenhét ága, minden ágon hétszer hetvenhét varjú- 

 fészek ...» 



Még a gyermek mesében is gondja van a magyar felfogásnak a 

 természeti hűségre! Valóban a nagy jegenye fákon legszívesebben költ 

 s a fészekszám — a mit különben a jegenye is bizonyít — világosan 

 mondja, hogy a vetési varjúról s nem más varjú fajról lehet csak szó. 

 S ez az a mi jellemző, mert éppen ő az Alföld rónáinak homok 

 erdőiben köznapi jelenség s nagy fészkelő telepeinek mozgalmas élete, 

 nyomot ró a nép lelkébe is. 



Ápril elején fészkelő helyeiket elfoglalják, költenek ; ilyenkor másutt 

 nem látni őket. Az egyszer megválasztott otthonhoz nagyon ragaszkod- 

 nak s évek során sem tágítanak attól. Lövöldözés, zavartatás alkalmával 

 is csak felkanyarodnak a magasba, ide-oda hullámzanak a fészkek fölött, 

 hogy a nyugalom beálltával ismét leereszkedjenek. Sokszor a telep egyik 

 végén lövöldözhetünk s a másik végén már leszállt, fészkeikben ülő 

 varjakat láthatunk. 4 — 5 halványzöldes alapszínű, szürkén és barnán 

 foltos tojásból álló fészekalja a dolmányos varjú tojásaihoz hasonlít, 

 csakhogy az utóbbiak nagyobbak. 



