560 Xni. REND. ÉNEKLŐK. 



szintén megválasztott hely felé, megtartott irányban és többnyire varjak 

 társaságában szoktak húzni. Gyorsabb szárnycsapásukkal azonnal kiválnak 

 a varjú seregből. 



Fiatalon fogott példányok megszelídülnek s bohókás viselkedésök- 

 kel elszórakoztatják gazdájukat, az egész ház népét. Fényes tárgyakat 

 elszoktak csenni, így nem egyszer ártatlan embereket gyanúba keverni. 

 Népszerűségét leginkább annak köszöni, hogy megszelídíthető s komikus 

 eredetiségeivel mulattat. Ha már a pólyás babák kezét csipdesve mondják 



a dajkák: 



«Csip csíp csóka 

 Vá^ vág róka stb.» 



Úgy közismertségéről való fogalmunk lehet. Mesében, közmondásban, 

 népdalban is sok helyt reája akadunk. Az a mondás: « Csókának is sok 

 volna •> hihetetlen füllentésre vonatkozik, mert a csóka bizony nem valami 

 igaz természetű. Fekete, sötét szine — minthogy a barna, sötét, tetszik a 

 magyarnak — népdalainkban is szerepelteti madarunkat: 



« Újvárosi kerek tóba' 

 Fürdik két szép barna csóka » 



vagy szomorúbb értelemben : 



«A fekete csóka 

 Gyászt visel magáért ; 

 Én is gyászt viselek 

 Barna galambomért.*) 



S hogy sajátságos fehér szeme — éles ellentétben színezetével — 

 szinte nem kerülte el népünk figyelmét, azt a « csókaszemű » jelző erősíti. 

 Kutyák közt szokott akadni ilyen fehérszemü. 



Egészben véve ugyanazt szokta enni, mit a vetési varjú. Madár- 

 tészkeket, madárfiókákat ö is lopkod ; a mezőn, réten, szántáson, veté- 

 sen csakúgy sáfárkodik, mint amaz; de a gyümölcsre szivesebben jár, 

 cseresznyét, szilvát mindenkor erősen megdézsmálja s mint megfigyeltem, 

 a fenyőmagvakat is — télen — csipegette, kopácsolta a dobozokból. Gaz- 

 dasági jelentősége tehát körülbelül megegyezik az előbbi fajjal. Gzynk E. 

 megjegyzi, hogy Fogaras körül a « tejes » kukoriczában nagy károkat 

 tesznek. 



