XXXIX. CSALÁD. VARJÚFÉLÉK. 567 



lU'k. mulatságos fecsegésökkel szórakoztatják gazdájukat, sőt egyes emberi 

 szavakat is elsajátítanak. 



Kevés komolysága, össze-vissza hadaró beszédje, régi soron példás 

 vonatkozásban él nyelvünkön, a mit közmondásaink híven visszatükröz- 

 tetnek: « Serami köze nincsen a szajkónak a hegedűszóhoz », «A hattyúk 

 akkor énekelnek, mikor a szajkók hallgatva vesztei/élnek », «Mi gondjuk 

 vagyon a szajkóknak az ország igazgatásához », « Szajkó szajkónak a 

 barátja" (Fecsegő fecsegővel társul) « Igazi szajkó » stb. 



Erdeink e különös, tréfás, szép madarának gazdasági jelentősége sok 

 vita tárgyát képezte, melyben erdészek erdészekkel, vadászok erdőbirto- 

 kosokkal s egyéb érdekkörök tarkán váltakozva állottak egymással szem- 

 ben. Az egyik erdész hasznosnak mondta, hivatkozván arra a tulajdon- 

 ságára, hogy számtalan makkot szerte szét hordoz s hanga bokrok, leve- 

 lek alá, sőt a földbe dugdos, így hát a tölgyek szaporításában, terjesz- 

 tésében lényegesen közreműködik. Jöttek azonban másfelől — ugyancsak 

 erdészek ajkáról — ezt a hasznos sáfi'irkodását megingató panaszok is, 

 melyek lényege ím ez: Igaz. hogy a szajkók nagyban hozzájárulnak a 

 tölgyfák szaporításához, csakhogy e működésüknek, nincsen sok értéke, 

 nnvel rendszertelenül vetik a makkot — a mi rendes erdőgazdaságban 

 fölösleges, sőt kellemetlen, esetleg ott tenyész a tölgy, a hol az erdész 

 nem akarja, hogy tenyészszék; e mellett a rendszeres erdőkezelésbe 

 liivatlainil bele konti'irkodó szajkók rengeteg vetőmagot elemésztenek s 

 az erdei vetéseket néha teljesen tönkre teszik, úgy, hogy azok csakis 

 tüskékkel borítva, nagy nehezen védhetők meg. 



A gyümölcstermelők is méltán panaszkodnak a szajkókra, mert az 

 erdőkkel határos cseresznye, szilva stb. fák érő termését veszélyeztetik. 

 Magam is megfigyeltem, hogy több helyen nap-nap után nagy számban 

 látogatták az erdők közelébe eső g}áimölcsfákat s különösen a cseresz- 

 nyéket igen fogyasztották. A nag}-obb erdőkben fekvő emberi telepeknél 

 (erdészek, favágók stb. házainál) lévő veteményes kerteket, vetéseket szin- 

 tén megdézsmálják ; gabnát, babot, borsót stb. szívesen falatoznak. A ra- 

 ildíizok is több váddal illetik, nevezetesen, hogy a fáczántoj ásókat, apró 

 madarakat, a szárnyas vad csirkéit pusztítja. Több megfigyelő rák- és hal- 

 tolvaj láson is érte s fészkénél néha halmaradványokat is talált. Mindezek 

 mellett azonban számos észlelet bizonyítja, hogy cserebogarakat, ^z^jívös^ 

 bogarakat, hernyókat, pajorokat — még pedig erdőrontó veszedelmes 

 íajokat — is elkölt. Sokan e táplálékára nagy súlyt akarnának helyezni. 

 Sajnos azonban, tévednek, mert igaz, hogy az ártalmas rovarokat is 

 megeszi, de korántsem valami kiadóan üldözi őket. inkább csak melles- 



