XLI. CSALÁD. SEREGÉLYFÉLÉK. 581 



lielyen egyformán gyakori. Tartózkodási helyekül rétek, legelők közelében 

 íekvö vén, odvas fákkal bővelkedő erdőrészletek széleit szereti kiválasz- 

 tani, a hol csókákkal, vadgalambokkal, harkályokkal, vércsékkel mintegy 

 közösen üti fel tanyáját. A mi Ausztriában, Németországban s máshol 

 a nyugoti államokban annyira jellemző, hog>^ t. i. a házak táján min- 

 denütt — akárcsak Alföldünkön a házi gólya — kifüggesztett vagy puszta 

 póznára tűzött költő ládikákban végzi szaporítását, azt sajnos, nálunk 

 inkább csak híréből tudják. Alig látunk még hazánkban ilyen költő 

 ládikákat — egyes próbáktól eltekintve — s a jövő zenéje az az óhajtás, 

 bárcsak általánosabban elterjednének és népünk is megbarátkozva velők, 

 alkalmazná saját érdekében. Tornyokon, házak repedéseiben sem igen 

 fogunk minálunk a seregélylyel találkozni, mert hazánkban inkább vad- 

 madár még s nem szorul annyira az emberi lakóhelyekhez. Ligetekben 

 azonban, hol nagy, korhadt fák bőven vannak, rendes jelenség ő. 

 mert a vizek közelét kedveli. A költési időszakon kívül réteken, mező- 

 kön, kukoricza földeken, gyümölcsösökben, szőlőkben, a legelő jószág 

 körül éli világát s mivel bohókás, eleven, mindig víg lényének legfőbb 

 jellemvonása a rendkívüli társaságszeretet, ritkán láthatjuk egymagában, 

 hanem mindig kis, többnyire azonban igen nagy csapatokban. A társas 

 hajlam annyira ki van bennök fejlődve, hogy a kisebb csapatok is, a 

 mint lehet bibiczek, csókák, fenyőrigók csapataihoz szegődnek. Nekik 

 sokadalom kell, mintha csak tudnák, hogy az egyedüllét bizonyos una- 

 lommal jár — legalább közfelfogás szerint. Már pedig hogyan unat- 

 kozhatnék a seregély, mely szinte arra született, hogy másokat mókái- 

 val, vidámságával, csacsogásával mulattasson? Persze a társaságban 

 rejlő nagyobb oltalom ereje is vezeti, mint azt más komolyabb madár- 

 fajokról is tudjuk. 



Hidegebb telü területekről a seregélyek őszszel délebbre vonulnak. 

 Nálunk gyengébb télen, s főleg az alvidéken, gyakran maradoznak vissza 

 áttelelök. java részök azonban eltávozik. De már kora tavaszszal ismét 

 jelentkeznek s a pacsirtákkal, vadgalambokkal eg>^titt, legelső tavasz- 

 hirdetőink közé tartoznak. Az országos középnap szerint márczius 6-án 

 szoktak visszatérni; igen gyakran azonban már februárban is találkoz- 

 hatunk velük. 



A visszatért csapatok egyideig a réteket, legelöket járják, majd 

 fészkelő helyöket foglalják el. párosodnak, kijavítgatják fészkeiket. Élénk 

 sürgés-forgás uralkodik otthonuk táján, a mi ilyen neszes, víg madarak- 

 nál természetes is. Fészküket fáodvakban száraz szálakból, szalmából, sző- 

 rökből, tollakból,' pamutból építik. Április második felében, néha előbb 



