586 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



l)iin különböznek, a mennyiben fejők és tarkójuk vörösbarna, válhik és 

 hátuk fekete, világosabb tollszegélyekkel, a szemsáv fekete, pofák, nyak- 

 oldalak fehérek, az alsó test sötéten sávolt. 



Mindenütt hol házak, falak vannak s a közelben kertek, gabona 

 földek terülnek el, néha kellemetlen sokaságban tanyázik s folytonos 

 csiripelésével, kihivó magaviseletével az utczai gyerek figyelmét csak 

 úgy magára vonja, mint azét is, ki minden egyébre gondol, csak mada- 

 rakra nem. Egész éven át hűségesen kitart lakásaink környékén, akarat- 

 lanul is lépten-nyomon beléje botlunk az udvaron, kertben, szemét- 

 dombon, háztetőn, utczán, mezőn stb. Kotnyeles, könnyelmű, szemtelen, 

 e mellett ravasz, eszes állat s a mint ilyen «svihákhoz»> illik, nemesebb 

 tulajdonságok nélkül szűkölködve, a percznek él. Jelleme több, mint 

 századvégi. Ingatag, csak az élvhajhászatban, anyagi érdekek kielé- 

 gítésében következetes. Hevesvérűsége számtalan léha kalandokba ra- 

 gadja, a mi erkölcsösségére nem a legjobb világot veti. Az emberhez 

 való szoros viszonyának tanulságait jól kihasználja s megjegyzi : bizal- 

 mas, tolakodó, mikor nincs mitől tartania, máskor meg félénk, óvatos; 

 minél tapasztaltabb, öregebb lesz, annál inkább. Értelmi fejlettségének 

 bizonyságait lépten-nyomon megfigyelhetjük. A társaságot szereti, de 

 önzését, egyéni érdekeit sohasem felejti el, azért czivakodó, más bajá- 

 ból — még ha avatatlanul is — előnyöket szerez magának, gyengébbek 

 ellenében kíméletlen, gőgös, csak úgy mint a hatalmasabbakkal szemben 

 sunyi és kitérő. Akár bőségben él, akár szükséget szenved: kedélye 

 egyformán vidám, s ábrázatja nem változik. Ebben is hasonmása az 

 igazi «világfiaknak)), kik egyik nap teli erszénynyel csak oly képpel jár- 

 nak, mint a másikon üressel. Szívós természetök nem egyhamar törik 

 meg. Tisztességre nem sokat adnak, a becsületnek is inkább csak lát- 

 szatát őrzik, hangoztatják anélkül, hogy szorosan ragaszkodnának hozzá. 

 Modoruk — s ebben nem «világfiak« — nyers, parasztos, mint megjele- 

 nésök sem finom. A földön nem lépkednek, hanem ugrálnak, az ágak közt 

 is többnyire nyugtalanok, csak ha egymagukban vannak, ülnek tovább 

 egy-egy helyen hetykén csiripelve, megvetve, lenézve környezetöket. 

 Reptük sebes, gyors szárnycsapású, de nem könnyed. 



Alig olvadt el a hó, az első melegebb napsugarak fellobbantják bennök 

 a szerelem szikráját ; hangos csiripelések, elkeseredett veszekedések — mi- 

 közben a vetélytársak gyakorta a földre hullanak — hirdetik a párszerzés 

 idejét. Fészköket többnyire jó magasan, hol valami hasadékba, fahlyukba, 

 padlásgerendázat vagy a házak ékítményeinek rései közé s egyéby 

 helyekre rakják, néha azonban megszorulva, szabadon, fákra is fesz- 



