XLII. CSALÁD. PINTYFÉLÉK. 587 



! , 



kelnek. línyy a m(^árfecske fészkeit is szeretik lefoglalni, eléggé isme- 

 retes ; bitorlását a kicsüngő szalmaszálak szokták elárulni. Néhajegy-egy 

 fán több pár, sőt alkalmas helyeken — különösen házak, nád- és szalma- 

 födelébeji^^-- -valóságos telepekben szaporít. Arán>ialan nagy fészke 

 szalmából, tollakból, szőrökből, czérnából, pamutból, kóczból s minden- 

 féle lim-lomból összehordott meleg tákolmány. Fészekalja 5 — 6 tojásból 

 szokott állni, melyek rendes alakúak, fehér alapon szürkés és vörös- 

 l)arnás foltocskákkal behintettek; általában meglehetősen változók. 



Tojásmérték: H. 21—^3-6; Sz. 14-5— 165 mm. 



Márczius végén már letojnak s áprilisban javában kotlának. Éven- 

 ként azonban 2— 3-szor is költenek. A fiókák 13 nap alatt kelnek ki. 

 Ottlionát, családi életét nyiltan kitárja, nem rejti el. Ott ül a «kanveréb» 

 háza portáján, akár csak azok a bizonyos, falusi házaink előtt nyugodtan 

 pipázó alakok, kiknek arczárói a háziúr kényelmes ön megelégedése sugár- 

 zik, az a kifejezés, mely mást alig mondhat, mint: «Itt én vagyok ám 

 az iirl» 



A költésben, a fiókák nevelésében hím és tojó egyformán kiveszik 

 részöket: e tekintetben szemrehányással nem illethetjük. Már hogy azután 

 házasságuk minden izében kifogástalan és példás-e? azt nem akarjuk 

 erősíteni. Hog>^ húségök nem rendíthetetlen, valószínű. Búslakodást nem 

 ismerve, vesztett párjukat is hamar felejtik: gyászév, özvegyi keserv 

 előttük teljesen idegen fogalmak. Kísérletképpen egy verébpárból ellőttem 

 a hímet; a délelőtt megözvegyült tojó délutánig már más férjet szerzett 

 magának. A következő napokon ismételtem ezt s még három hímet 

 lőttem el a fészek bejárójából. A tojó mindig fél vagy legkésőbb egy 

 nap alatt szerzett magának új hitvestársat. 



Tojásaikat sem féltik valami nagyon s ha fészköket bolygatjuk is, 

 nem egy könnyen hagyják azt el; ha pedig egy-egy tojásukat elveszszük 

 < ezt nap-nap ntán ismételjük, tovább tojnak, mint a jó tyúk. 



Esténként bizonyos védett s éveken át megtartott helyekre járnak 

 aludni s itt sokszor roppant számban gyülekeznek össze. Sűrű boros- 

 tyánnal, felfutó növényekkel borított falak, áthatatlan bokrok, sövények, 

 padlások, repedések, dús lombozatú, gazdag ágazatú fák s hasonló 

 helyek azok, melyeket legszívesebben választanak hálótanyául. Télen 

 kéményekben, pajtákban szintén szívesen elülnek s molnárfecske fészkek- 

 l)en is. ÉjjeU tanyájukra rendesen szürkületben húznak, mikor is csapat 

 csapat után vágódik le a sűrűbe, ágakra s éktelen csiripeléssel tölti be 

 a környéket, míg csak végleg el nem pihennek. A főváros « Erzsébet- 

 tere « remek példája ilyen alvó helynek, de nemcsak látványosság, 



74* 



