592 Xlll. REND. ÉNEKLŐK. 



kávébarna, alsó testök szennyes fehér, oldalai rozsdásbarna árnyalattal 

 és sötétebb harántfoltokkal, szemök szürkésfehér. 



Mértéke: H. 17—18; Sz. 101- 109; t. 5-2— 62 ; L. 21— 2-2; 

 Cs. 2—2-3 cm. 



Kivéve a Sarkkörbe eső tájakat, egész Európában előfordul, átterjed 

 Ázsia szomszédos részeibe s Algériában is találták. Magyarországban 

 elég közönséges, habár, mint mindenütt, korántsem minden vidéken. Leg- 

 számosabb a lomberdőkben, kivált bükkösökben, tölgyesekben, és na- 

 gyobb angolkertekben, ligetekben, melyek gyümölcsösökkel határosak. Ösz- 

 szel levonulnak a kertekbe, házak környékén tenyésző bogyós bokrokra, 

 fákra, de már nyáron is elkószálgatnak a pirosló cseresznyefákra. Télen 

 egy részök — ha igen zord az idő — délebbre húzódik s a tavaszszal 

 tér csak vissza. Legszívesebben a magas fíík koronájában, a lombok közt 

 ugrál vagy a fa tetejére telepszik, éles: zix, fix, pix szavát hallatva, a 

 mit vontatott ziő, züé szótagok követnek. Meglehetős bizalmatlan termé- 

 szetű s hosszabb ideig nem marad egy helyen, hanem hamar kereket 

 old. Repte gyors, surrogó, de bizonyos megerőltetés benyomását kelti. 

 Repülve is gyakorta hallatja pisszegő, átható szavát. Áprilisban fészkel. 

 Fészkét hol embermagasságban, hol 10 méternyire a föld színétől gyü- 

 mölcsfákra, erdei fákra rakja. Meglehetős lapos alkotmány ez ; burka vas- 

 tagabb, csészéje finomabb ágacskákból, gyökérszálacskákból van építve, 

 melyek közt egy-egy kis mohadarabot, néhány száraz füszált, szőrt is 

 találhatni. Májusban 4 — 6, halványzöldes alapszínen, ritkásan álló hamu- 

 szürke és sötétbarnás foltocskákkal, karczokkal, erekkel tarkázott tojást 

 rak, melyeket a tojó két hét alatt költ ki. 



Tojásmérték: H. 21-26; Sz. 16—18 mm. 



A szárnyra szabadult fészekaljak nem szélednek el, hanem egy ideig 

 közösen látogatják a magvas, gyümölcstermő fákat. Későbben is két- 

 három darabból álló — ritkán nagyobb — laza társaságokban, vagy pedig 

 csak egyenként járnak. Más madarakkal, sőt rokon fajúakkal sem törődnek, 

 mert életmódjuk, táplálkozásuk egészen különleges lévén, közös érdekeik 

 úgy sincsenek. Első sorban ő is magevö ugyan, mint a többi pintyek, 

 csakhogy nem annyira finom magvakat, mint inkább kemény, csontos 

 gyümölcsmagvakat kedvel. Erős csőrével — mint azt más helyt (L. I. köt. 

 61.. lap) már ismertettük — könnyű szerrel szétzúzza ezek héját, hogy 

 a tulajdonképpeni lágy belsejüket elkölthesse. Kivált a cseresznye magvait 

 szereti ropogtatni, nemkülönben a bükkmagot. Rogyómagvakat szintén 

 szívesen falatoz, kivált a vörös som (Gornus sanguinea), fagyai (Ligustrum 

 vulgare), madárcseresznye, galagonya, vörösberkenye s egyéb fa- és cserje 



