590 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



szürkebarna, legvilágosabb a torka. A fiatalok a tojóhoz hasonlítanak, de 

 piszkosabbak, alsó szárnyfedőik olajbarnák; a hímek melle vörnyeges 

 árnyalatú, szárnyuk sötétebb. 



Mértéke: H. 15—16; Sz. 8-5— 9-3; F. 6-3— 7-2; L. l'S— 2*1 ; 

 Cs. 1-2— 1-4 cm. 



Mindnyájan ismerjük őt a csengő szavú, vidor kedvű, erdeinket és 

 kertjeinket annyira élénkítő pintyőkét, mely az év legnagyobb részét 

 nálunk tölti, habár telente csak kisebb számban, mert legtöbbje elmene- 

 kül a zord idő ínségei elől délibb vidékekre. Különösen a tojók érzé- 

 kenyebbek s kemény télszakán alig láthatók. Vonuláskor a hímek és 

 tojók is — éppen kényességük különböző foka miatt — külön-külöu 

 utaznak, ritkán elegyesen. A mint nálunk majd mindenütt, úgy egész 

 Európában is általában közönséges madár, de a Sarkkörön túl csak 

 Skandináviában hatol föl, egyébként a 62° é. szél. köre elterjedésének 

 liatára. Ázsia szomszédos részeiben s Észak-Afrikában is előkerül itt- 

 ott, utóbbiak hímjei azonban — több kutató szerint — alul nem oly 

 megyszínűek, inkább ibolyásak és pofáik hamuszürkések. A színezet e 

 két eltérő szélsősége között azonban átmeneti alakok is vannak s azért 

 az utóbbiakat inkább csak fajtának tekinthetjük (Fringilla ccelebs spodio- 

 genys Bp.). 2 



Alig serkedt ki a sárga_libayirág és a hóvirág fehér csengetyüje, a 

 téli álmukból éppen csak ébredező lombos fákról elsőnek a pintyőke 

 messze csendülő, határozott énekstrófája hirdeti a születés, életrekelés 

 évszakának beköszöntését. Néha még télen is, mikor kivételesen enyhe, 

 napos idő jár, kezdi csicsergését, mely azonban még akadozó, kevéssé 

 gördülő, mintha csak tanulgatna. Nincs még « hangulatban », nem lobbant 

 még fel benne az az örök, mindent átalakító, mindent megmelegítő, 

 jeget olvasztó láng — az erők ereje: a szerelem. De ha fajának «szép 

 néme» is visszaérkezett a régi otthonba, nincs az a hatalom, mely 

 visszafojthatná érzelmeit. Hevesebben, lázasabban dobog az a kis madár 

 szív, mely lüktető indulatait nem tolmácsolhatja mással, mint hangjával, 

 dalával. Márcziusban mindenfelől fülünkbe száll a pintyek dala s még in- 

 kább áprilisban, mikor a virágzó gyümölcsösökben, zöldelő, feslő erdőkben 

 sétálunk; nemcsak a síkságon, a hegyek közt is, kivált a lombosodó 

 bükkösök égnek törő ágairól. S minő friss, kedves ez az ütemes dal, 

 mely a csendes lombsátor árnyékos tereit betölti! Csupa szenvedély, 

 felindulás. Egész lényök izgatott. A vetélytársak elkeseredett viaskodás- 

 ban mérik össze erejöket, egymást csipkedve a földre bukfenczeznek, 

 annyira önfeledten, hogy majdnem kézzel megfoghatjuk őket. Később is, 



