604 XIII. REND. ÉNEKLÖK. 



élelemhez sem jutnak, nálunk pedig gyenge, nem igen havas ez az évszak 

 s bőven kinál nekik táplálékot. Némely években kisebb számban, máskor 

 meg töménytelen mennyiségben lepik a nyireseket, égerfákat, gyümöl- 

 csösöket, szőlőket, mezőket. Százas csapatok lakmároznak a dudva magva- 

 kon — nem egyszer sármányokkal, pintyekkel, kenderikékkel vegyesen — 

 s örülnek jó soruknak, mely tele éléskamrákhoz vezette. Egész lényök, 

 mozdulataik a csízre emlékeztetnek. Hangjuk, melyet ittlétök alatt hal- 

 latnak, nem ének, csak hivogató s csü-csücsü, cse-csecse, csö-csöcsö vagy 

 zse-zsezse, (jyít-gtiagya szótagokhoz hasonlít. Norvégiában azonban fész- 

 kök táján, vidám, csicsergő éneköket is eleget hallottam, még éjjel is. 

 Az éjféli nap világánál járva a nyires közt, mindig felvidámítottak kedves 

 beszélgetésökkel, vonzó, friss lényökkel. Habár nem is költ nálunk s 

 évenként sem mutatkozik, gazdasági jelentőségét mégsem hagyhatjuk 

 említés nélkül. Különösen számba veendő ennek megbirálásánál, hogy 

 néha roppant tömegekben vendégeskednek hazánkban s ekkor egy negyed- 

 évig, sőt tovább, rengeteg dudvamagot pusztítanak el, sőt a vörös 

 fenyőn (Larix) élősködő szövömoly lárváit — mint megfigyelték — s 

 valószínűleg másokat is, annyira fogyasztják, hogy egész erdőrészletektöl 

 a később bekövetkezhető csapást elhárítják, csirájában fojtván el a bajt. 

 Azokra a helyekre, t. i. hol valami élelemre akadnak — még pedig sokra, 

 mert sokan vannak — addig járnak, míg csak találnak valamit ott. 

 Nálunk való időzésök alatt tehát igen hasznosak. De hazájukban se 

 mondhat róluk senki semmi rosszat. Hisz nyáron át ott is az apró 

 rovarokat, s az északi vidékeken csapásszámba menő millió szunyograjt 

 tizedelik. Ezért általános, nemzetközi madárvédelmi szempontból — még 

 ha téli tanyájukon közömbösek volnának is — nem szabadna ellenök 

 törni. Sajnos mégis, hogy ez ártatlan, s az ember javát előmozdító 

 madárkákat rendszerint pusztítják. Nem otthonukban, hanem az idegen- 

 ben. Az utolsó nagy vendégjárásukkor is belőlük került ki főváro- 

 sunk vendéglőiben az «apró madarak hagymával" czím alatt szereplő 

 étel. Százanként ölték őket, hogy néhány inyencz zsebéből e réven 

 is kizsákmányoljanak pár krajczárt. A gazda húzza csak a rövidet. Es 

 mi megbotránkozunk azon, hogy az olaszok a fecskéket, fülemiléket 

 öldösik, elköltik! Mikor fog már végleg eltűnni étlapjainkról az a múlt 

 század homályosságából átlopodzó, megbotránkoztató étel: «apró madarak 

 hagymával » ! '? 



