612 XIII. REND. ÉNEKLÖK. 



szellő lekapja a fehér szirmokat, hogy megfehéredik tőlük az üde gyep, 

 mintha csak friss hó esett volua reája s az almafa fehér és rózsaszínű 

 himbói is kifakadnak, a szőlőkben pedig mindenütt hallatszik a karót verő 

 munkásnép reménynyel biztató kalapálása: akkor a vidéket a csicsörke 

 nászdala is betölti, az a sajátságos, fáradhatatlanul csengő csicserékelés, 

 mely szakasztott olyan, mintha az egész környéken itt is, ott is zablyákat 

 tisztogatnának vagy kis zsákokban finom üvegdarabkákat ráznának. A kis 

 szerelmes ott ül a fa hegyén, szárnyait lecsüggesztve, farkát kissé meg- 

 emelve, izeg-mozog jobbra, balra, felbóbitázza feje búbját s oly izgatott, 

 hogy nem törődik mással, mint választottjával, kinek minden szívverését 

 elfecsegi. S oly bensőből jövő, hamisítatlan igaz ez a sajátságos ének, 

 hogy az érzéketlen szivet is megindítja. Szerelmi mámorában a heves 

 udvarló énekszóval gyakran felemelkedik a levegőbe s lepke- vagy bör- 

 egérszerüen száll egy másik fára, ott folytatván csicsergő strófáit. 



A mily megkapó életének párszerző időszaka, olyan kedves, bensőség- 

 teljes családi élete is. Fészköket legszívesebben körte- vagy almafára, 

 vadgesztenyére, tölgyre, ákáczra, néha fenyőre építik. Kicsi, finom alkot- 

 mány ez, mely belül szőrökkel, egyes tollacskákkal van bélelve, kívül 

 gyökerecskékből, kevés, mohából száraz kórószálakból rakva. Rendszerint 

 2 — 5 méter magasan, ágvillában, a törzshöz közel, mintegy beékelve, 

 vagy pedig kihajló oldalágon találjuk. Fészke táját évről-évre megtartja 

 s tudok esetet, hogy egy visszanyesett, elsűrűsödő alacsony hársfán, alig 

 arasznyira egymástól, három fészek állott. Bizalmasan, gyanútlanul költ 

 emberi lakó- vagy tartózkodási helyek tőszomszédságában. Többször talál- 

 tam fészkelve kertipadokat beárnyékoló ágakon, látogatott ülőhelyeken, 

 hol egész nap gyermekek lármáztak, jöttek, mentek. S a véletlen úgy 

 akarta, hogy e sorokat is épp akkor vessem papírra, mikor a szőlő-házi- 

 kómat s az előtte lévő asztalt és padokat beárnyékoló, teljes virágpom- 

 páját kifejtő vén almafa legalacsonyabb ágán, egy boldog csicsörkepár 

 kedves otthonára nézhetek. Kezemmel elérhetem a fészket, melyből csak 

 az az apró kis csőr s a fej egy része látszik ki, hébe-hóba aztán valami 

 fényUk is : összenézünk, mert az anyamadár fényes szemecskéje kandikált 

 le reám. Szegény kis jámbor te! Mennyi féltés, gond sugárzik abból az 

 aranyos csillagocskából ! Hányszor visszabújsz meleg fészkecskédbe s 

 hányszor dugod ki újból fejecskédet, hogy reám kémlelj, gyanakodva, 

 megnyugodva, de mindig kétségben, mert hisz nem tudhatod, nem-e bánt 

 egy meggondolatlan pillanatban a hozzád képest oly hatalmas, nagy ember. 

 Vagy talán azt fürkészed, mit irhát alattad ez a tollkörmölgető 1 sőt tán 

 el is tudod olvasni? érted, hogy rólad jegyezgetek itt, s elmondom a 



