632 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



* 133. NEM: 



PACSIRTA. 



ALAÜDA L. 1758. 



A pacsirták családja több nemre osztható ugyan (hól)ítás-, erdei-, 

 füles-, vastagcsörű pacsirtákra), itt azonban gyakorlati szempontokból a 

 kisebb különbségektől eltekintünk, s e nem alá a család typikusabb 

 fajait fogjuk. 



A BÚBOS PACSIRTA. 



Alauda cristala L. Í758. 

 [Alauda matutina Bodd. — A. undata Gm. — Galerita v. Galerida eristata Boie.] 



Népies nevei : búbos pityer (Vasm.) ; kontyos madárka (Székely- 

 föld) ; butykás kató (Zilah) ; kontyos pacsirta ; pisitnek. Pacsirta helyett 

 még pityer, pipiske. 



Jegyei: fején hegyes bóbita; alsó szárnyfedői rozsdásfehérek; na- 

 gyobb, mint a mezei pacsirta, melyhez színezete sokban hasonlít, de 

 háta nem olyannyira sötéten foltos, csőre hosszabb, karcsúbb s első eve- 

 zője kicsiny, mint a szalonkák festő tolla. 



Mértéke: H. 16-5— 17*8; Sz. 9-5— 107; F. 6-5— 68; L. 2-2— 24; 

 Cs, 1-6— 1-8 cm. 



Közép- és Dél-Európa lakója, de egyes helyeken a 60° é. szél.-ig fel- 

 hatol ; Közép-Ázsiában és Észak-Afrikában is előfordul. Színezete sok 

 helyt alkalmazkodik annak a talajnak színéhez, melyen él ; így a sivatagokon 

 előfordulók általában világosabb alapszínüek. Kiválóan nagyobb utak men- 

 tén elterülő sík földeken szeret tartózkodni ; télen majdnem kizárólag az 

 utakon, nagyobb térségeken, városok, falvak közelében láthatjuk, sőt a 

 házak közt is. Fára nem száll, háztetőkön, kőfalakon azonban gyakran 

 pihen s énekel. Meglehetős bizalmas s tudja külsejének hasznát venni, 

 mert közeledtünkre lelapul a földre vagy fut előttünk s alig veszszük 

 észre a földszínű madarat. Gyakran árokpartokon, utak mentén valami 

 göröngytetejéről hallatja kedves szózatát. Hangját annyira tudja mérsé- 

 kelni, majd erősíteni, hogy néha alig 10 lépésnyire tőlünk javában szól 

 mégis azt hiszszük, 100 lépésnyire énekel. Ö is felemelkedik néha a ma- 

 gasba, de ritkábban, mint a mezei pacsirta. ÁpriUsban először költ s száraz 



