634 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Általában egész Európában, fel a 62° é. szél.-ig s Ázsia szomszédos 

 nyugoti részeiben fordul elö, de korántsem mindenütt, hanem csupán 

 csak alkalmas helyeken, minők erdei vágások, tisztásokkal váltakozó, nem 

 igen összefüggő erdőségek. Különösen ragaszkodik a száraz, köves, homo- 

 kos, nem valami kövér talajon tenyésző, fenyvesekkel kevert erdőkhöz. 

 A deliblati homoksivatagon élők a nagy futóhomok-buczkák völgyeit 

 itt-ott borító borókás, ligetes facsoportozatokban tartózkodnak. Nálunk 

 első érkezésének orsz. középnapja: márczius 24 — 25. Jelentkezését hamar 

 elárulja, mert a hímek a fák tetejére szállva, majd onnét égnek emelkedve 

 s ismét leesve, hallatják azt a sajátságos, az erdei magány mélaságához 

 annyira illő, kissé bánatos, panaszkodó, de hangulatos, bár nem igen 

 változatos éneköket, mely körülbelül így írható ki : didldidllidlidlidl- 

 lüdllüdlüdlüdl-deUdldelidldelidl stb. Minden egyes strófája egy-egy össze- 

 függő trilla; a kezdet többnyire magas hangú, a második rész mélyebb 

 s azután megint valamivel magasabb. Órákig hallható ez a nótázás, 

 miközben olyanformán viselkedik, mint az erdei pipis (Anthus triviális), 

 csakhogy ez utóbbi egészen másképpen énekel. Sehol sem kapott meg 

 annyira éneke, mint a deliblati nagy homoksivatagon, hol vigaszként 

 hangzott a sivárságban, akárcsak valami pásztorember mélázó tilinkózása. 

 Áprilisban vágások, bokros, hangás, füves helyein, még pedig a földre, 

 de jól elrejtve, rakja száraz növényszálakból, levélkékből, kevés mohából, 

 gyökerecskékből álló és belül szőrökkel bélelt fészkét, 4—6 tojása sárgás 

 vöröses fehér alapszínen, világosszürke elmosódott rajzokkal, barnás és 

 szürkés pettyekkel és foltokkal annyira borított, hogy az alapszín alig 

 látszik; egészben a mezei pacsirta tojásaihoz hasonlítanak, csakhogy 

 kisebbek. 



Tojásmérték: H. 19—22; Sz. 14-9— 16*8 mm. 



Júniusban másodszor szokott költeni. Szeptemberben, októberben 

 délre költözik. 



Tápláléka rovarokból, pillékből, hernyókból, pókokból, szöcskék- 

 ből, álczákból s őszszel mindenféle magvacskákból áll. Szeretik a zöld 

 növényhajtások csücskeit, virágbimbócskáit lecsipkedni, de mivel er- 

 dőben élnek, kizárólag értéktelen vagy dudvaszámba menő növények- 

 hez nyúlnak s így semmi kárt sem tesznek, sőt hasznot. Kár, hogy nem 

 oly gyakori erdeinkben, mint a mezei pacsirta mezőinken. Óvást érdemel 

 minden körülmény közt. 



