636 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Afrikában is — kivéve a teljesen erdős, hegyes, szántóföldek és rétek 

 nélkül szűkölködő vidékeket — előfordul, még pedig legtöbb helyen oly 

 nagy számban, mint kevés más madárfaj. A mi a fülemile a ligetben, a 

 húros rigó az erdőben : az a pacsirta a mezőn. Mind a három igazi 

 művész, mesterdalos. Még alig érezzük a tavasz első leheletét, még hó- 

 foltocskák fehérlenek a barna síkságon, még nyugszik ugyan a szántó- 

 vető, a föld népe, de már érzi, hogy nem sokáig tart a pihenése, mert 

 a természet, mintha mozdult volna, érverése kezd erősebb lenni. Ekkor, 

 midőn már nincs tél, de még tavasz sincsen, kisebb-nagyobb társasá- 

 gokban, nyugtalanul ide-oda szálldosva megielenik mezőinken. Igazi 

 tavaszhirdető, mert csakugyan az első kciltőzködő madár, mely itt-ott néha 

 már február közepén feltűnik, általában pedig, az országos középnap 

 szerint: márcz. 2—S-án. Előfordul, hogy gyenge teleken vagy a délibb 

 megyékben egyesek el sem távoznak tőlünk. 



Nemsokára megérkezése után a kiengedő idő fényesebb, enyhébb 

 napsugarai megdobogtatják sziveiket: pár után néznek. S ha ilyenkor 

 sétálunk ki a mezőre, alig szabadulhatunk meg attól a hatástól, a mit 

 a pacsirták gyakorolnak reánk. Mintha csak nagy templom volna a vidék, 

 melyben száz és száz zsoltár hálátadó imaként száll a magasba, a ter- 

 mészet urához, hogy megengedte érnünk az új munkaévet, éltető remé- 

 nyeivel : 



«Dicső, dicső, dicső 



Kikelet, kikelet! 



Kivirit, kivirít 



A virág mind. » * 



A pacsirta így imádkozik. Nemcsak énekét küldi a magasba, maga 

 s felemelkedik szózatával a végtelen levegőég kékjébe, még csak egy 

 pont — azután eltűnik a felhők hazájában, «jubiláló» dalával betöltve a 

 környéket akkor is, mikor már nem látjuk. A szántóvető pedig elhall- 

 gatja kedves madarának gyönyörű hangjait, könnyebben esik neki a 

 fárasztó munka, tudva, hogy az a kis dalos is «szánt» — így mondja 

 felemelkedését — s azért repül tán az ég felé, hogy közelebb legyen 

 Urához s az jobban meghallja dicsőítő szavát. Valósággal zeng a határ 

 a pacsirtadaltól, ettől a szivetrázó zenétől: érezzük a jövőt, a remény 

 fellobbanását, az új élet üdeséget. Nemcsak a fenséges hegyvidéknek, a 

 susogó erdőknek: a sík földnek is meg van a maga költészete, szárnyas 

 költője. 



* A háioni utolsó sor Hermán Orrótól való; az első a bácskai magyar népé. 



