XLIII. CSALÁD. PACSIRTAFÉLÉK. 637 



Nincs mit csodálkoznunk, ha tehát — különösen nálunk — 

 madarunk rendkívüli népszerűségnek örvend. S első sorban a szántóvető 

 az. a ki benne még a gólyánál és fürjnél is inkább « saját külön mada- 

 rát •> látja. 



Népies költészetünk remek gyöngyei azok a sorok, melyek a pacsir- 

 táról megemlékeznek s azért azok, mert abból a benső barátságból 

 fakadtak, mely a hangulatban is az egyszerű, leplezetlen valóság szépsé- 

 ofeit érvényesíti. Minő erő és éles megfigj^elés van például Arany sza- 

 vaiban : 



• Kis pacsirta is szánt 



Mint a szegény költő, fényes levegőben 5 

 Dalt zengve repült fel, dalt zeng a magasban, 

 Hallgat leesőben.* 



Szinte látjuk felemelkedni s némán — szokása szerint — gyorsan 

 levágódni hymnusza végén. Siet s örömében elfelejt beszélni; a szántó 

 dala megmondja az okát is: 



• Kis pacsirta, ég madara. 

 Száll fölöttem, zeng a dala, 

 Pálja vígan száll elébe, 

 L£-le csalja a fészkébe* 



s a magyarság jellemző módja szerint találja el Gzuczor a folytatást : 



• Szántó pajtás, kis madárkám! 

 Nézz le, nem látod-e babám ? 

 Hej ! ha én fönn lebeghetnék, 



. Mindig babám felé néznék!* 



A hatást bizonyítja, hogy e vers átment a nép szájába. 

 Petőfi is. az Alföld igazi költője, gyakran megemlékezik róla s ő is 

 a közfelfogást fejezi csak ki, mikor először hallja dalát: 



• Pacsirtaszót hallok megint! 

 Egészen elfeledtem már. 

 Dalolj, tavasznak hirmondója te, 

 Dalolj, te kedves kis madár. » 



Tompa egyenesen őt tartja az első énekesnek: 



«A pacsirta fénylő légben énekel, 

 Szárny és dal hatalma együtt vivé fel ; 

 Isten áldja ! — ő a legfőbb énekes, 

 Szent dalára szivünk hálától repes. » 



Hangjáról azt mondja: 



