638 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



«Szól a pacsirta, mint egy Jds harang, 

 Függ magasan a tiszta légben » 



s ellentétbe állítja termetét szavával: 



« Kicsi madár a pacsirta, 

 Mégis olyan nagy a hangja. » 



Petőfi azt is megmondja, hogy nemcsak magának énekel: 



«A pacsirta fönn a kék magasban 

 Istenének és magának zeng.» 



TÓTH Kálmán is híven irja, hogy mikor elénekelte a magasban 



strófáit, leszáll a búzába epedő párjához: 



«Buza közé száll a dalos pacsirta, 

 Hogyha magát már odafenn kisírta ; 

 S búzavirág, búzakalász árnyába' 

 Reáakad megsiratott párjára. » 



Ezek a szavak is visszhangra találtak népünknél, énekbe fogta, 

 bizonyságául, hogy a költő jól beszélt. 



Jól tudjuk mindnyájan, hogy az erdőben hiába keressük, a mit e 

 sorok is erősítenek: 



« Szomorú a kis pacsirta, 

 Mind a két szemét kisírta. 

 Nem szeret a zöld erdőben, 

 Jobb szeret a sík mezőben.* 



S valóban elbámulunk a megfigyelés élességén, mikor az oly közel- 

 álló két madarat, mint a mezei és és búbos pacsirtát, a közsoron is jel- 

 lemzően megkülönböztetik; erre vall ez a sajóvölgyi nóta: 



n Barázdában szépen szól a pacsirta » 



vagy a költő szavai (« Borvitéz » -ben): 



«Megy az úton kis pacsirta.** 



Vagy : 



«Más madárka fészken s párosan pihen,* 

 Te kerékvágásban a rög enyhiben.» 



Világos, hogy itt csakis a búbos pacsirta érthető, nem a mezei, 

 melyre a felemelkedve éneklés a jellemző. Ezt költőink, kik a pacsir- 

 táról Írtak, mind finoman adják, még pedig nemcsak a tisztán népies 

 költők, hanem a klasszikus iskola mesterei is, pl. Berzsenyi: 



* Ezek a lielyek inkább a pipiskére — A. eristata — vonatkoznak. 



