XLIII. CSALÁD. PACSIRTAFÉLÉK. 639 



•A pacsirta hangicsálva repdez, 

 Víg örömét zengve kiönti, 



A nap felé úszó sasokkal*. 



Sőt a 17. század elején Beniczky Péter uram (1620.) is így pengeti lantját: 



«Ég felé pacsirta 

 Repül, hogy szózatja 

 Messzire terjedjen.* 



A pacsirta nemcsak tavaszhirdetö, ö a hajnalfakadás dalosa is. 

 s így igazán a reménység ébresztője. Hiszen a tavaszszal az évet, a 

 hajnallal a napot kezdjük s érzelmeink ugyanazok ilyenkor: sejtjük a 

 jövőt. Még a csillagok ragyognak, talán a sápadtképú, szelid hold is 

 világít a mezőkön, még nem hirdeti a keleti ég világossága a pitymalla- 

 tot: de a pacsirták érzik már a virradást s felemelkednek, hogy reggeli 

 imájukkal dicsőítsék az Urat. Néha már hajnali három órakor javában 

 szólnak, a mire azután : 



• Felkel jó hajnalban a szántó álmából, 

 Felserkenti magát pacsirta szavából.* 



TÓTH Kálmán figyelmét sem kerüli el madarunknak e szokása: 



• Felkelnék szépen kora reggel, 

 Mikor már a pacsirta énekel. » 



Mindenkor «a reménység arany szálát* szőhetjük az ő « magas* 

 énekéből. Megmondtuk már előbb, miként utánozza a magyarság a pa- 

 csirta éneket hangfestő szavakkal. Ennek egy másik változatát, bizalmas- 

 kodó párbeszéd alakjában. Fehérmegyéből jegyeztem föl, melyben nemcsak 

 ii hangok vannak jól adva, de bizonyos humor is kicsillámlik belőle. 

 Elment egy, nem valami okos hírben álló, gazdaember kukoriczát vetni, 

 ezt látván a pacsirta, ijesztgetve őt, így tréfálkozott vele: 



*Ki-tipem, kitípern, M-tipemh 



Emberünk, együgyüségében, megijedt, «hogy hát mi lesz akkor a 

 kukoriczából, ha a madarak kitépik*, haragjában csak azt tudta vissza- 

 vágni a pacsirtának: 



«Ha te M-líped: akkor én nem kapálom he, nem kapálom heh 



Mennyi biológiai vonás, közvetetlenség beszél hozzánk mindezekből, 

 s mennyi vonatkozást sorolhatnék még föl. ha a gyerraekszoba versikéit 

 > egyebet is figyelembe vehetnék itt! 



