640 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Minden pacsirtapár fészke táját, mely körületben aránylag nem nagy, 

 féltékenyen őrzi s a hím erélyesen üldözi a netalán arra tévedő csend- 

 bontókat, békezaA^arókat. A fészek a vetésben, réten, valami kis kaparás- 

 ban száraz növényszálakból épül. Néha már márczius végén, még inkább 

 áprilisban, 5 tojást találhatunk benne, melyek szürkés, barnás vagy agyag- 

 sárgás fehér alapon, barna és szürke foltocskákkal, pettyezéssel sűrűen 

 borítottak. (XL. tábla.) 



Tojásiiiérték: H. 19-3— 23-3; Sz. 15—17 mm. 



A tojó két hétig üli fészkét s az első költés után júniusban, esetleg már 

 május végén, még egyszer szaporít. Szeptemberben és októberben kezde- 

 nek csapatokba verődni s lassanként délre költözködni. Elvonulásuk 

 nem igen sietős, mert sokszor még novemberben is láthatunk vándorló- 

 kat. Az erősebb fagy és havazás után azonban elbúcsúznak utolsó hír- 

 mondóik is. 



Mint éneke, oly vonzók tulajdonságai is. Repte ügyes, változatos; 

 néha gyorsan, mint a mocsári szalonka, vágódik föl előttünk, messze 

 száll, majd a föld fölött alacsonyan lebeget s ha énekel, reszkető szárny- 

 csapással rézsut emelkedik a magasba, « szánt », lebeg s messziről nézve, 

 szinte «függ» az égen. Éneklés után nyílgyorsan esik le. A földön több- 

 nyire futkos, nekiiramlik, azután megáll, felül valami rögre, vakand- 

 turásra, hívogató hangját hallatja, ismét odább szalad s ellenségeit 

 földre lapulással ámítja, alakoskodik. Fára, illetőleg borókabokorra szállva, 

 csak egyetlen egyszer láttam s bizonyságul az illető példányt meg is 

 lőttem. Néha a földön is énekel, különösen szeles, barátságtalan időben. 

 Addig, míg rovarokhoz nem jut, dudvamagokat szedeget, később minden- 

 féle kisebb bogarat, szöcskét, pókot, férget, kukaczot, álczát, hernyót 

 fogdoz s szemecskéket, friss növényhajtásokat, levélcsücsköket eszik, 

 majd mák-, kölesszemeket, zabot, búzát, fűmagvakat. A gazdasági növé- 

 nyekben azonban kárt nem tesz s rovarpusztításaival, még inkább 

 a dudvák korlátozásával, hasznunkra van. De még ha nem is tenne 

 hasznot, már csak énekével kiérdemelné igaz barátságunkat. Sajnos 

 azonban, a gyomor mindezeket nem veszi figyelembe, mert hiszen sok- 

 szor hallhattuk, micsoda pusztítást visznek véghez a pacsirták közt, 

 nemcsak az olaszok, hanem a mi német szomszédaink is. A « lipcsei 

 pacsirták)) csemegeszámba mennek s a gasztronómusok körében nagy 

 kelendőségnek örvendenek. Nálunk szerencsére nem kapott lábra ez a 

 hivatásos pacsirtaíogás, « tükörrel)) való pacsirtalövés s madarunk általán 

 kíméletben részesül; legföljebb a kezdő puskások hibáznak reá. 



