650 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



A HEGYI BILLEGETŐ. 



Motacilla boarula Penn. 1768. 



[Motacilla sulphurea Bechst. — Pallenura sulphurea Bp. — Mot. melanope 

 Sharpé.] 



Jegyei: háta hamvasszürke; a másodrendű evezők töve fehér; alsó 

 farkfedöi kanárisárgák ; három szélső farktolla túlnyomóan fehér ; hátulsó 

 karma rövid, hajlott; farka igen hosszú. Nyáron az öreg hím torka fekete. 



Leirásao Öreg hím nyáron : felül hamuszürke ; farcsíkja zöldes- 

 sárga ; torokfolt fekete, mindkét oldalt fehér sávolylyal határolva, ugyanily 

 színű a szemsáv is ; alsó test czitromsárga ; a szárny feketésbarna, a kis 

 fedők szürkésolaj színűek, a hátulsó evezők sárgás, fehéresszürke szegessel ; 

 a farktollak — a túlnyomóan fehér három szélsőtől — eltekintve, barnás- 

 feketék, keskeny, zöldessárga széllel; csőr fekete; lábai barnásak; szemei 

 sötétbarnák. A tojónak nincs torokfoltja, igen vén példányoknál azonban 

 feketés pikkelyszerű rajzolat látszik a torkon. Téleyi a hím is elveszti 

 fekete torokfoltját. A fiatalok szine az öregek téli tolla zatához hasonlít, 

 csakhogy az alsó test csupán a fark alján kanárisárga, a has fehéressárga, 

 a begy halványbarnás, a torok- és szemsáv fehér, némi sárgásbarnás, 

 alig észrevehető árnyalattal. 



Mértéke: //. 17-2— 17-9; Sz. 81— 85; F. 8-8—10; L. 21— 235; 

 Cs. 1-2— 1-3 cm. 



Ezt a madarat az avatatlan, esetleg a következő fajjal tévesztheti 

 össze, azért jegyeire különösen figyelmeztetek, nemkülönben tartózkodási 

 helyeire is. Európa középső és déli részeit lakja s nem terjed északabbra, 

 mint Skandinávia alsó részeibe. Ázsia középső övében szintén közön- 

 séges, bár többen azt tartják, hogy ezek a keleti példányok hosszabb 

 farkúak {melanope Páll.). Hazánkban elég gyakori jelenség s ritkán 

 hiányzik pisztrángos vizeink, hegyi forrásaink vidékéről. Különösen magas 

 hegységeinkben, havasainkban találkozhatunk vele. Télen egy részök 

 elvonul, más részök — valószínűleg északibb vidékekről jövők — nyilt 

 vizeinknél, folyóinknál a sík földön is, mélyebb tájakon mutatkozik. Az 

 igazi rónán, alföldi vidéken azonban mindenkor nagy ritkaság. Fészkelni 

 visszatér a hegyvilág csergedező, kristálytiszta csermelyeihez, ott ugrál 

 kőről kőre, hosszú farkát billegetve s finom, éles csengésű, a barázda- 

 billegető szólásához hasonlító szavát — különösen reptében — hallatva. 

 Kivételesen találtam fészkét Somló várának falában emelet magasságban, 

 úgy Kőszegen, a városban, a régi vár bástyafalában is; ez azért is figyel- 



