f 



XLVI. CSALÁD. r.ZlNEGEFÉLÉK. 665 



a gólya - nins viflóket iióztek niíigiiknak, hol szebben Fiit a nap, mele- 

 gebb az élet. Fekete varjak serege károg, kószál a gazdaságon, czippentve 

 riad fel a szüretelök vigságától megelevenült szőlőkl-öl a húrosmadár, 

 meg az északi szőlőrigó — iitban van mind a kettő, arra tart, a hol 

 ligeteinkből elfogyott énekeseink melegesznek. 



Eljött az ősz az ö mélabús, csendes, szenderítő bangnlatával, mely 

 heveszi magát az érző és még el nem íasnlt emberszivbe s elrin- 

 gatja azt. 



De ime! Üjra megélénkülnek gyümölcsfáink ko])árnló ágai, vig 

 száinyashad telepszik reájnk, izeg-mozog, ugrál, hajlókázik, röpköd, kntat, 

 fürkész, kopácsolgat és lakmái'oz szüntelen, mintha heteken át koplalt 

 volna. A szem alig birja követni ez élénk, folyton hangicsáló madárkák 

 mozdulatait, oly ügyesen settenkednek, serénykednek, mintha merő játék 

 és szórakozás volna életök czéija. Pedig nem játék, nem mulatság az, 

 hanem az életfentartás kemény munkája, melyben kifogyhatatlan szofgal- 

 mukat csak léiiyök kedélyessége, örök frissesége múlja felül. 



Figyelnuinket kóbor czinegetársaság kötötte le, tarka tollasnép, az 

 őszi természet hangulatának egyedüli vidorító eleme, a gazdálkodó ember 

 igaz szövetségese, ingyen munkásraja. Alig időznek a fán, már meg a 

 szomszéd bokorra vetik magukat, egyik a másikat nógatja, unszolja, 

 mintha csak sietős volna dolguk, távozásuk. Van köztük hamukás, kékes, 

 feketesapkás, zöldes, fehéres, sőt egy-egy csuszka, királyka, fakúsz, de 

 még czifra harkály is. Most kiválik közülök egy, a legnagyobb, melynek 

 külsejét az imént irtuk le: a szénczinege. 



Foglalkozzunk hát ő vele. 



A szénczinege az Ó-világ jó részét, az Atlanti-tengertől a Csendes- 

 Óczeánig, az északi Sarkkörtől le körülbelül az é. szél. 40°-ig lakja. Európa 

 északi és déli részeiben, úgy Afrika észak-nyugoti vidékein, Algírban, a 

 Kanári-szigeteken ritkább ugyan, de mégis költ; Észak-Kelet-Afrikából azon- 

 ban hiányzik. Ázsiában elterjedésének déli határát a Himalája szabja meg. 

 Legszámosabb a mérsékelt égöv alatt, bár itt is némely helyen gyakoribb, 

 máshol szinte hiányzik, a szerint a mint létezésének feltételei megvannak. 

 Pusztákon, fátalan síkságokon nem találkozunk vele; sem a nagy, maga- 

 san fekvő hegyi erdőkben, havasokon, hanem leginkább halmos, erdőkkel, 

 gyümölcsösökkel, kertekkel, ligetekkel váltakozó területeken. Hazánkban — 

 kivéve a már említett alkalmatlan vidékeket — majdnem mindenütt közön- 

 séges s a hol vén, odvas fák állanak az erdőszéleken, gyümölcsösökben, ker- 

 tekben, előhegyekben, völgyekben bizton megtaláljuk, mint fészkelő ma- 

 darat. Tiszta fenyőerdőt nem kedvel, inkább vonzódik a kevert vagy 



84 



Chernél: Magyarország madarai. II. 



