672 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



I 



a hol kedvesének kedélyét a czinegéhez, szivét a fülemiléhez, lelkét a 



sashoz hasonlítja: 



«Az első madár egy kis czínege, 

 Nem sérti őt a télnek hidege, 

 Nem háborítja öt meg semmi vész, 

 Télben, viharban vigan fütyörész, 

 Vigan ugrál a száraz ágakon, 

 Mint pillangó a virágokon. 

 Ugrál miként a gyermek gondtalan 

 Jön és megyén, máshol van untalan. 

 Alig képes kisérni öt a szem. 

 Kedélyed e czinege kedvesem.* 



Néhány sor csak s mégis megismerjük madarunk egész valóját, 

 életmódját ! 



A szénczinege torkos, sok mozgása következtében gyorsemésztésü 

 szárnyas, tehát nagyevő. Táplálékban nem igen válogatós, hamarosan 

 megelégszik valamivel, ezért eledele igen változatos s évszak szerint is kü- 

 lömböző. Első sorban azonban mégis rovarevő ; álczák, rovarpeték, hernyók, 

 pondrók, kukaczok, férgek, pókok, legyek, darazsak, szitakötők, különféle 

 bábok, levéltetvek teszik főeleségét; főleg nyáron, mondhatni, kizárólag 

 ezekkel él. A hűvösebb évszakokban, kivált télen, előszeretettel falatozza — 

 a rovarétek mellett — az olajos magvakat, gyümölcsmagvakat, melyek job- 

 ban hizlalják, zsirképződését elősegítik s így felmelegítik. Ezek közül kíjlö- 

 nösen csemegéi a tök, ugorka, napraforgó, paréj, bodzabogyó, galagonya, 

 vörösberkenye magvai, a dió, mogyoró stb. Húsdarabkákat, szalonnát szin- 

 tén szeret, sőt döghúsból is torkoskodik. Ha egyszerre sok ennivalót talál, 

 a feleslegből félredugdos magának néhány falatkát, hogy szűkebb sorsban 

 felkereshesse. Szárnyasaink közt ő és fajtársai azok, melyek leghatható- 

 sabban pusztítják a gyümölcsöseinknek, erdőinknek, kertültetvényeinknek 

 annyira káros, következő lepkefajok petéit : gyűrűs pillepoJiók (Gastro- 

 pacha neustria), melynek a vékony faágacskákat gyűrűsen körülfogó 

 petéi elég ismertek ; a levélsodró jrillék több faja (Tortrix viridana, cratu'- 

 gana, pomonana) ; gyapjas pillepohók (Ocneria dispar) — mindezek her- 

 nyói a gyümölcsösökben, lombos fákon iszonyú pusztítást vihetnek vég- 

 hez; a levél- és virágrügyekbe tojó lepkék közül: az araszoló lepkék 

 két faja (Gheimatobia brumata és Hibernia defolaria) és a levélsodrók 

 közül a vörös és szürke faj (Penthina ocellana és variegana); a fenyő- 

 és tűlevelű fákat pusztítókból: az apáczapille (Psilura nacha), a búcsú- 

 járó lepke (Cnethocampa processionea) és a fenyőpille (Gastropacha pini). 

 Ezek csak a legfőbbek; hány mást lehetne még elősorolni, melyek túl- 



