684 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



feketék, utóbbinak két szélső tolla azonban a végén és külső felén szélesen, 

 a harmadik keskenyen fehér; a szárny feketebarna, a másodrendű evezők 

 széles fehér szegessel; a szemhéj élénksárga; a szem sötétbarna; csőr 

 fekete ; lábak barnásfeketék. A tojó hasonlít a hímhez, fejének felső része 

 azonban csak a középen fehér s két oldalt, a háttól a szemek mögé fel- 

 nyúló fekete sávval határolt. A fiafalok feje elől és oldalt, szintúgy a 

 nyakoldalakon is barnásfekete, csak a fejtető fehér; hátuk és válluk szintén 

 ilyszínü, szemhéjuk pedig világosvörös. 



Mértéke: //. 14—15; Sz. 6-3 -6-7: F. 8-5—10; L. 16; 6^ 00 

 centiméter. 



Nálunk ritkábban, főleg Nyugat-Európában és Angliában előforduló 

 fajtája az Aeyithalus caudatus vagans Leach. 1816 {rosea Blyth.), mely a 

 typikustól annyiban különbözik, hogy a hímek fejrajzolatra amazok 

 tojóihoz hasonlítanak, mert fejők nem egészen fehér, hanem oldalt 

 fekete, a fehér szín náluk szürkésbe hajló, a váll, az alsó test oldalai 

 és a farkalja, sőt a has tája is határozottabb rózsaszínű, barnás árnya- 

 lat nélkül, a begyen pedig némi sötétes örvözet nyomai mutatkoznak. 

 Spanyolországban (Aeg. caudatus irbii), a Bosporus keleti részein és 

 Kis-Ázsiában (Aeg. caudatus tephronatus), Közép-Szibériában (Aeg. cauda- 

 tus sibirica Seeb.) szintén bizonyos színbeli eltéréseket mutat; utóbbiak 

 alsó teste s másodrendű evezői fehérebbek mint a typikus példányokéi. 

 Az elsőnek említett fajta (vagans), typikus példányokban nálunk ritka, 

 inkább átmeneti alakok kerülnek belőle. 



Egész Eiuópát, Északi és Közép-Ázsiát az Amurig lakja. Délen rit- 

 kább, észak felé számosabb. Nálunk is igen közönséges madár. Nyár- 

 szakán legjobban szeret ligetes erdőkben, gyümölcsösökben tartózkodni, 

 de előfordul cserjés lomb és kevert erdőkben is, ritkábban fenyvesek- 

 ben; hegyekben valamint síkságon egyaránt. Az északibb vidékeken 

 költözködő, Magyarországon kóborló madár. Öszszel és télen nagyobb 

 csapatokban kezdi csatangolásait, mely társaságoknak kiegészítő s nem 

 fő részét egyes más fajú, hozzájuk szegődött czinegék, egy-egy harkály, 

 fakúsz, csuszka, királyka alkotják. Folytonos lázas felindulásban ugrál- 

 nak ilyenkor ágról-ágra s különösen a legvékonyabb ágak hegyére, oda 

 csimbazkodva s pillanat alatt a másikon hajlókázva. Könnyű kis testök 

 megengedi ezt, hosszú farkukkal pedig jól egyensúlyozhatnak — a tor- 

 nászásra termettségök tehát, hivatásuk közben, sokat segít nekik. Az 

 ember iránt bizalmasak, oly kevéssé félősek, hogy sokszor szinte kézzel 

 utánuk nyúlhatnánk. De ha ügyet sem vetnek a jó szándékban járó- 

 kelőre, mégis felismerik a rossz szándékút is, mikor is ijedten surran- 



