696 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



surran, valami hidra száll, egy-kettőt forog, mint az ökörszem, de csakhamar 

 beleveti magát a zuhatagos, porzó vízbe, akár a prédát látó jégmadár, 

 csakhogy nem tér vissza lesöhelyére, hanem pár méternyire a víz fenekén 

 fut, vagy szárnyaihoz folyamodva, mintegy repül a víz alatt épp úgy, 

 mint az alkamadár a tenger vizében. Tehát még búvár is, még pedi|4 

 minő ügyes! Bukdácsolásait bámulva, majdnem elfelejthetnénk, hogy 

 énekes madár. Pedig valóban az, hisz maga sieti azt bizonyítani, mert — 

 5 — 10 másodpercz múlva — a vízszinére kerülve, kiül valami tuskóra 

 s mélabús, a táj magányához illő dalocskáját hallatja. A legalsóbb rendű 

 és a legtökéletesebb madár, két szélsőség — sok átmenettel — egyesül 

 benne. A madarak közt ő a pisztráng: sebes, fürge, nyugtalan, rendkívül 

 eleven; nem szereti a csendesen, lomhán folyó piszkos vizet, hanem a 

 rohanó, zuhatagos, átlátszó hegyi patakokat. Minél vadabbak, örvénylőb- 

 bek, annál inkább elemében érzi magát, nem kívánkozik máshová, ott 

 él, ott hal meg. Csak mikor hó és jég temeti be kedves patakocs- 

 káit s a tél zordonsága dühöng a hegyvilágban, ereszkedik le a völgyekbe 

 kisebb folyókhoz — a nagyobbakat, zátonyok és kavicsosok nélkül szűköl- 

 ködő mély vizűeket azonban ekkor is kerüli. Sokszor elnéztem e fehéj- 

 mellű, sötét dolmányú madarat, a mint színezetével is alakoskodott, meri 

 felénk fordulva, fehérsége a kövön megtörő habhoz, háta ellenben valami 

 korhadt fadarabhoz, barnás kőhöz hasonló, s rövid, tömzsi alakja csak 

 növeli csalódásunkat; s hányszor gyönyörködtem mesteri mutatványaiban, 

 mikor közeledtemre a részben befagyott folyó egyik lékének párkányáról 

 hirtelen vízbe dobta magát, villantó gyorsasággal, mint a gondolat, s a 

 víz és jég alatt menekült, hogy a következő léken kisurranva repüljön 

 odább. Tömött tollazatának értékét ekkor érzi igazán : az védi meg a víz- 

 ben, hidegben. A vizet, a folyás irányát csak kitartóbb üldözés után 

 hagyja el, mikor félkörben kivágódik a part mentére s meglehetős maga- 

 san, 100 — 200 lépésnyire, visszarepül ; különben mindig előre tart, a víz- 

 folyást követi s felriasztás után csakhamar újból leszáll. 



Ahg olvad el a hó a síkságban, a hegyek lábánál : telelő helyeiről, 

 melyeket úgyis csak szükségből választott, csakhamar visszahívja a 

 honvágy. Visszatelepszik bérczei közé, csorgóihoz, sellőihez s márczius 

 végén családot alapít. Nagy, gömbölyű, oldalt bejáró lyukkal biró fészkét 

 szabad fagyökerek közé, hidak alján találkozó résbe (L. I. köt. 46. kép), 

 korhadt, kiodvasodott fatuskóba, tág sziklaüregbe, falilyukba, mindig köz- 

 vetetlen a vízparton rakja. A kiválasztott odút rendszerint egészen kitölti 

 s gizgazt, földet, mohát, csalitot hord össze, hogy vastag burkolatot csinál- 

 jon otthonának, melynek belsejét finomabb száraz szálakkal béleli melegre. 



