700 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



lenne rajta. Még földi lyukakba, falak repedéseibe, csövekbe, padlások 

 zugaiba, hidak alá is bekukkant s keresgél pókok, rovarbábok, peték stb. 

 után. Szemeinkből kiolvassa jó vagy rossz szándékunkat s e szerint bizal- 

 mas vagy pedig félénk. Ha gyanupörrel él, azonnal úgy elrejtőzködik, 

 mintha a föld nyelte volna el s abban a pillanatban ott surran el 

 észrevétlenül, a mikor és a hol legkevésbbé gondoljuk. Messze nem repül, 

 mert erösebb a fürge bujkálásban, mint a repülésben. Mikor biztonság- 

 ban érzi magát vagy tudja, hogy tőlünk nincs mit tartania: kiül valami 

 ághegyre, karóra, göröngyre, tuskóra, korlátra s vidám bókolgatás közben 

 cseregeg, cserekek cserekök formán cserreg, farkát hetykén feltartva, forgo- 

 lódva, a következő perczben azután apró gummilapdaként ugrik le s 

 ismét föl, mert perczig sem tud nyugodtan lenni. Annyi életkedv, derült- 

 ség van lényében, hogy ahg fér bőrében. Szomorúságot nem látszik 

 ismerni; csak boldogságról, örömről tud. Éneke is kifejezi természetét: 

 nincs abban egyetlen bús hang, lassú ütem; gördülő, végtelen friss, 

 messzehangzó, vidor strófa az, csengő, sebes változatok egybeolvadása s 

 annyira szép, hogy a kanári madár énekéhez hasonlítható. Télen, nyáron, 

 melegben, hidegben énekel, a párosodás szakában természetesen legszor- 

 galmasabban, csak napvilág legyen. Borús időben nem igen beszédes. 

 Az avatatlan többnyire nem tudja, — hallván ez éneket — hogy e kis 

 madárka torkából fakad az az aránylag hangos, erős dalolgatás. 



Túlságos nagy, művésziesen, tömötten készült fészkét száraz növény- 

 szálakból, levelekből s vastag moharétegből gömbölyded vagy tojásdad 

 alakuan rakja meg, belül tollakkal melegre béleli s csak az oldalon hagy 

 magának bejáró lyukat. A fészek rendszerint alacsonyan, valami rőzse-, 

 száraz ág-, farakás közt, kőhányásban, kirothadt fatuskóban, szénégető 

 kunyhóban, erdei kalibában, töltésben, széltörés következtében kidűlt 

 fák sűrű gyökérzetében, sövényben, borostyánnal felfuttatott falak zugá- 

 ban, sőt földi üregben található. 6 — 8 tojásból álló fészekalja április 

 második felében teljes. A tojások fehér alapszínen vöröses pettyezésűek, 

 sokszor vérvörösen pontozottak. (XL. tábla.) 



Tojásmérték: H. 14—15; Sz. 11-9—13 mm. 



Júniusban költ másodszor. A tulajdonképpen szaporítás czéljából 

 épült fészkeken kívül az ökörszemek még hálótanyául szolgáló fészkeket 

 is szoktak készíteni, melyek majdnem tisztán mohából vannak rakva s 

 a tollbélelést nélkülözik. 



A fiókák 13 nap múlva kelnek ki, s valóban kedves látvány ezeket 

 a tollas törpéket elnézegetni, midőn holmi száraz gyökéren, ágon egy- 

 máshoz simulva ülnek s aggódó szülőik odaadó gondoskodását élvezik. 



