742 XIII. REND. ÉNEKLŐK. 



Nálunk is csak ez telepszik meg s a Kárpátokban fordul elö. Ószszel 

 és tavaszszal — átvonulóban — azonban az északi példányok is mutat- 

 koznak nálunk, gyakran a fenyőrigó társaságában. A mi örvös rigóink 

 márczius végén, vagy április elején — más rigófajokkal, vagy saját 

 fajtársaikkal — kisebb vagy nagyobb társaságokban érkeznek fészkelő 

 helyeikre, a fenyőöv magasabb részeibe, sőt azontúl is a henyefenyő 

 világába. 



Legalacsonyabban a Kis-Kárpátokban — kb. 450 méter magasan — 

 Modor város erdejében, a «Rothe») nevű vágásban találtam fészkelve. 



Fészkét többnyire magasan, néha azonban csak annyira építi a 

 föld színétől, hogy kézzel elérhető. Danford a Retyezáton 5 — 13 méter 

 magasan találta fenyőfákon fészkelve s megjegyzi, hogy április 25-én 

 tojásait szedte, noha még előbb is tojik. A fészek magas állása azért is 

 figyelemre méltó, mert Északon, a typikus példányok, csak alacsonyan 

 szokták rakni otthonukat. Május végén másodszor költ. Fészke és tojásai 

 nem igen különböznek a fekete rigóéitól, a mint természete, mozdulatai 

 is arra emlékeztetnek. 



Tojásmérték: H. 27-5—33; Sz. 20—22 mm. 



A hím már kora hajnalban, valami fenyő sudarán ülve, reá zendít 

 dalára s az első madár, mely a havasok ormain a napfakadást üdvözli. 

 Énekében bizonyos hrapp, hrüpp, hürüpp szótagok jellemzők. Körül- 

 belül ugyanazt eszi, mint a fekete rigó; kárt nem tesz. A fenyőrigók 

 csapataiba elegyedve ő is gyakran a tőrvetők prédájaként piaczra kerül. 



A FEKETE RIGÓ. 



Turdus merula L. i758. 



[Memla vulgáris Selby. — Sylvia merula Savi. — Merula truncorum, pine- 

 torum, major Brhm. — Merula merula Boie.] 



Jegyei: az öreg hím egészen fekete, csőre és szemhéja narancs- 

 sárga, lábai feketék, szemei barnák. A tojó felül feketebarna, pofái sötét- 

 barnák világosabb szárfoltokkal; álla szürkésfehér; melle rozsdás gesz- 

 tenyebarna, sötétebb kerek foltocskákkal. A fiatalok rozsdásbarnák, a 

 torkon sötétebb pettyezéssel ; nagy szárnyfedőik csokoládébarnák; a 

 nagy evezők feketebarnák; a mell alapszíne halvány rozsdás, sötétebb 

 toUszegésekkel tarkítva; az alsó farkfedők feketék, rozsdás pettyekkel; 

 csőrük feketés, később mindinkább barnul és sárgul; lábaik barnák s 

 később sötétednek meg. (L. I. köt. X. tábla.) 



